Šią knygą nusipirko vardenis bepavardenis evu329@gmail.com

Skaidula

fantastinis romanas

Aurimas Gailiūnas

2012

1.

Žaidimas

Mėnulis nevaržomai skriejo giedru naktiniu dangumi, lydimas pačių atkakliausių žvaigždžių. Beveik visas diskas apšviestas, likusi visai menka tamsi juosta. 

Darijus stengėsi pajusti greitį, kuriuo palydovas ir planeta lėkė  kosmoso tuštybėmis, abu pagauti ir pritvirtinti nematomomis saulės kilpomis, negalintys ištrūkti iš amžiais uždaros orbitos. Stebint žvaigždes, tas greitis atrodė  nykiai mažas, nors protingi žmonės tvirtino kitaip.

Jis stovėjo prie lango, vaduodamasis nuo neseniai praūžusio košmaro. Visko neprisiminė, tik detalės išliko. Kad ir tas lipnus veidrodis, niekaip nenorėjęs jo paleisti- vis traukė į save, lyg ketindamas praryti. Jis teregėjo savo paties akis, artėjančias ir pašaipiai besišypsančias. Atvaizdas akivaizdžiai džiaugėsi būsima pergale, įtraukdamas į stiklą jo rankas, artindamasis ir kažką kalbėdamas. Žodžių negirdėjo. 

O paskui... Ne, paskui jis nieko neprisiminė.

Bjaurūs sapnai užklupdavo ypač retai. Tarsi sapnų kalvis jo viduje dailintų būsimą košmarą iki begalybės, idant jo darbas atsipirktų su kaupu. Ką gi, kol kas jis laimėdavo. Kalvis...

Darijus pažvelgė žemyn, į skersgatvį po langais. Aiškiai matė jį - tuščią, grįstą akmenimis, nutviekstą baltos šviesos, pereinantį į kuklų vidinį kiemą, apsodintą kalninėmis pušaitėmis. Vienoje vietoje akmenys spindėjo gelsvais kvadratais. Kažkas nemiegojo, kaip ir jis. Greičiausiai ir jie turėjo savo kalvius, nerimstančius tam tikromis dienomis. O gal buvo šiaip naktinėtojai, užmiegantys paryčiais...

Darijus jau ketino atsidusti, kai staiga pajuto svetimą žvilgsnį. Jam kvapas užstrigo plaučiuose, kai pastebėjo boluojantį siluetą ten, kur vos prieš akimirką nieko nebuvo.

Į jį žiūrėjo iš nušviesto lango. Ten, pasirėmusi į palangę ir patraukusi užuolaidą į šalį, stovėjo mergina. Darijų apstulbino atvirai smalsus žvilgsnis, kuriuo jį matavo, keista drąsa žiūrėti į nepažįstamąjį prietemoje. Net jam pačiam akimirką pasidingojo slėptis už užuolaidos, nutraukti tokį atvirą spoksojimą. Tačiau negalėjo pajudėti.

Jiedu žiūrėjo vienas į kitą pro stiklą, o Darijui atrodė, kad šitą veidą jau kažkur matė. Žinoma, ji juk gretimo namo kaimynė – privalėjo bent kartą pamatyti. Ir greičiausiai būtų įsidėmėjęs šią merginą visam gyvenimui – argi daug jų sugebėtų šitaip matuoti žvilgsniu, tarsi katė, nesuprantanti į ką žiūri, ir todėl žiūrinti apvaliomis, romiomis akimis?

Darijus vos vos kryptelėjo galvą į šoną, stebėdamas, kaip ji vikriai pamėgdžioja šį gestą, nepaleisdama jo iš akių. Jos blyškiame veide nebuvo daugiau jokių emocijų, išskyrus katinišką smalsumą. Juodi merginos plaukai rėmino balsvą, pailgą veidą, dengdami ausis. Tame balsvume svarbiausios atrodė akys, tokios ryškios, tarsi apvestos šešėliu. Vilkėjo tamsių atspalvių peniuarą, kuris beveik susiliejo su stiklo tamsa, palikdamas tik neuždengtus balto kūno plotus.

Jam sujudėjus, ji atkartojo tą judesį, lyg kokia lėlė, beveik mašinaliai. Net nejauku darėsi. Ėmė rodytis, kad tas apšviestas kambarys mėnulio nutviekstos merginos fone, visas tas vaizdas - tai lyg dar vienas sluoksnis sapno, iš kurio taip ir nepabudo. Daugiasluoksniai sapnai nebuvo dažni, tačiau buvo jų patyręs pakankamai. Dažniausiai visai nekaltų.

Ar gali būti, kad jo košmaras sėkmingai tęsiasi?.. Ir jeigu taip, tai koks tos merginos vaidmuo jame?

Darijus žvilgtelėjo į savo rankas. Jos vis dar buvo savo vietoje – materialios, šiurkščios. Sapne toks gestas greitai baigtųsi staigiu prabudimu. Nežinia kodėl, tačiau miegant rankos visados buvo vienas iš tabu. Jeigu sapnas patinka – nežiūrėk į rankas. Antraip pasitiks nuobodi realybė.

Mergina kitoje gatvelės pusėje irgi žiūrėjo į jo rankas. Tačiau netrukus žvilgsnis sugrįžo prie jo veido.

Norėdamas išsklaidyti slogutį, jis nedrąsiai nusišypsojo savo „pašnekovei“, po akimirkos sulaukdamas panašaus šyptelėjimo. 

Regis, blogas sapnas pamažu virsta į pusėtiną?..

„Mačiau tave universitete“ – prisiminė staiga.  – „Tu retsykiais stoviniuoji su grupele studentų, laukdama kažkurios savo paskaitų. Tačiau tuomet tu būni kitokia, ne tokia įsimenanti...“

Darijus kilstelėjo antakius iš nuostabos, kai ji, tarsi atsakydama į jo mintis, pridėjo delną prie stiklo. 

„Ir visgi – kas ji tokia? Ne, normalūs žmonės taip nežiūri, jie iš mandagumo privengia svetimų žvilgsnių...“

Tačiau jis taip pat neketino vengti keistosios naktinėtojos žaidimo. Nors ir atrodė keistas, jis buvo savotiškai žavus, kupinas savotiško atradimo džiaugsmo.

Vėlgi – tarsi atsakydama, ji suvirpino pirštus. Tada paslėpė ranką, lyg laukdama sekančio jo veiksmo.

„Ar tu žmogus?“

Ji šiek tiek šyptelėjo, vėl pridėdama delną prie stiklo.

„Ar mudu pažįstami?“ – skverbėsi į ją žvilgsniu Darijus, jausdamas, kaip sulig kiekvienu merginos veiksmu auga tiek smalsumas, tiek nerimas.

Ji nekantriai sudavė, suvirpindama blausų lango kontūrą, atšvaitus jame... Darijus žinojo, kad tai nebuvo atsakas į jo veiksmus – po paskutinio pamojavimo jis stovėjo nejudėdamas, šiek tiek įsitempęs, lyg dalyvautų dviejų naktinių pelėdų dvikovoje. Ir jeigu ji ką tik neatsakė į jo veiksmus, vadinasi...

„Skaitai mano mintis?..“

Jos veidas nušvito lengva nugalėtojo šypsena, šį kartą delnas dingo nuo stiklo, tačiau ji vos vos jam linktelėjo. Vis dar nenuleisdama žvilgsnio. Lyg žinotų, kad šiame nakties žaidime bus vienintelė nugalėtoja.

Negalėdamas suvaldyti virpulio, Darijus žengė atgal. Užuolaida nuslydo į savo vietą, uždengdama priešakinio pastato fasadą, iš jos žvilgsnio palikdama tik išplaukusias nėrinių akutes, kurios vis dar švytėjo gelsva lango šviesa. 

Sutapimas? Tris ar keturis kartus duoti ženklą, kai jis kažką sugalvoja, dar tas pamišėliškas spoksojimas, lyg... lyg...

Jis pabandė sutramdyti virpulį, kelissyk giliau įkvėpdamas. Keista, kad išsigando. Net jeigu nepažįstamoji iš tiesų skaitė jo mintis – ar tai labai blogai? Ar daug gyvenime įmanoma sutikti žmonių, kurie gali tave suprasti iš pusės krustelėjimo, net jeigu mato pirmą kartą?

Darijus nerangiai sugriebė užuolaidos kraštą, mintyse keikdamas save už kvailą pasitraukimą. Greičiausiai jam tik pasirodė, o sugadino tokį įdomų žaidimą. 

 Užuolaidos nėriniai palengva nuslydo į šalį, vos vos atidengdami švytintį langą. Mergina vis dar buvo savo vietoje, tačiau dabar atrodė šiek tiek nuliūdusi. Pastebėjusi, kad Darijus sugrįžo, ji tik vangiai vyptelėjo jam sekundės šypsena ir pasitraukė, lyg skelbdama pabaigą. Netrukus langas aptemo, lyg nieko ir nebūtų nutikę. Danguje įkyriai ryškiai tviskėjo mėnulio diskas, nepasislinkęs nė per milimetrą.

„Ar tai buvo tikra?..“ – galvojo jis, vis dar tikėdamasis, kad vizija pasikartos iš naujo. – „Aš ją tikrai mačiau universitete, ten buvo ji. Tik ne tokia. Kitokia. Bet ji...“

Žaidimas nepasikartojo, kad ir kiek atkakliai Darijus laukė.

2.

Ta, kita

- Kaip ji atrodo? – pasmalsavo Justas, kuomet tam tikra dalis vakarykštės istorijos nukeliavo jo smegenų vingiais. – Ji tada ką nors vilkėjo, ar taip ir mojavo viskuo prieš tave?

- Tarkim, ji buvo su storais kailiniais, - vyptelėjo Darijus.

Jis ir itin plepus Justas buvo draugai dar nuo lopšio laikų, kada dalinosi vienu barškaliuku ir choru šlagerius dainavo. Nuo to laiko pasikeitė tik keli nežymūs dalykai – Justo plaukai parudavo ir susigarbiniavo, nosis ištįso, žandikauliai agresyviai atsikišo, o visa kita liko kaip buvę – tos pačios smalsios rudos akys, tas pats malimas liežuviu. Tik pastaruoju metu jis dar įsigudrino švepluoti – sakė, kad merginoms tai patinka.

Justas atrodė kiek ištįsęs, lyginant su regimuoju kūno pločiu. Ir dar su Darijumi, kurio galva tesiekė jam pažastis. Jeigu šalia nebūtų kitų studentų, Darijų būtų galima apšaukti neūžauga. Tik daugumos fone buvo aišku, kad Justas – gerokai virš dviejų metrų. Laisvalaikiu pliekė krepšinį savęs negailėdamas, tačiau tikroji aistra buvo ir liko primityvi – merginos. Darijus jau nebeskaičiavo, kiek jis jų pakeitė nuo dešimtos klasės.

Pats Darijus daugmaž lindėjo savo draugo užnugaryje. Priežastis buvo akivaizdi – nevienodas kojų ilgis. Kuomet Justas sugalvodavo kur nors žengti vieną žingsnį, Darijus automatiškai likdavo užnugaryje ir turėdavo žengti pusantro žingsnio, kad prisivytų. Tai prieš kelis metus pastebėjo Justo motina, kuomet apgirtusi sėdėjo krėsle ir nepiktybiškai traukė vaikus per dantį. Jie tuomet šventė Darijaus gimtadienį. Kurį – to jau niekas nebeprisiminė. Tačiau tuomet Justo motina itin tiksliai suformulavo dėsnį, pagal kurį Darijus turėjo nuolat kiurksoti Justo užnugaryje. Kaip ji ir nuspėjo, niekas nepasikeitė net abiem įstojus į tą patį universitetą, studijuoti tos pačios specialybės – taikomosios fotografijos. Abu net vienodai krimtosi, kad įstojo.

Nuolat atsilikdamas nuo Justo lygiai pusę žingsnio, Darijus netgi bendravo atitinkamai – leisdavo Justui sušvepluoti pagrindines mintis, o paskui pusbalsiu pridėdavo tai, kas likdavo. Daugybė žodžių nebuvo jo stichija. Darijus mielai leisdavo žodžiuose maudytis draugui, o pats klausydavosi ir, esant reikalui, grynindavo mintį. Paskui trumpai prabildavo. Dažniausiai pusbalsiu. 

Kiti prie šitokio jų susikalbėjimo buvo tiek įpratę, kad bent kiek ilgesnė Darijaus frazė kaipmat priversdavo visus nutilti ir klausytis – buvo gana neįprasta, kai ištįsėlio bičiulis staiga imdavo dėstyti mintis sakiniais. Tačiau tokia šventė ištikdavo palyginti retai. Pirmą iš jų visi įsiminė ilgam...

Dar pirmame kurse visus gerokai nustebino toks apkūnokas, plikagalvis filosofijos dėstytojas, įžengęs į kabinetą skubiu, gal net kiek agresyviu žingsniu, tuo pat metu visus skvarbiai nužvelgdamas, tarsi ieškodamas priekabių. Niekas nežinojo, ko jis tuo metu buvo užvalgęs ar išgėręs, tačiau patys pirmi žodžiai buvo toli gražu ne apie filosofiją. Jis netgi nepasisveikino.

- Nėra šlykštesnio vaizdo, - pareiškė vyriškis, triukšmingai nutėškęs savo segtuvą ant stalo, - kai žmonės, giedodami savo šalies himną, stovi susirietę ir žvalgosi sau po kojomis. Kai taria žodžius, kad tik greičiau juos ištartų, kai gieda tam, kad tik sulauktų giesmės pabaigos. Kai vaiposi. Arba nutaiso tokius snukelius, lyg būtų atsikandę patys žinot, ko!

Studentai, iki jam pasirodant ramiausiai aptarinėję savo reikalus, po tokių netikėtų žodžių užsičiaupė ir auditorijoje įsivyravo tyla, kokios būtų pavydėjęs bet kuris mokytojas. Visų veiduose atsispindėjo nuostaba. Kiekvienas seniai buvo supratęs, kad čia ne mokykla, kad jų tėvų tikrai niekas nebekvies, o visas kylančias problemas teks spręsti patiems. Nė vienas nebijojo, tačiau tuo metu pasijuto ne itin jaukiai.

- Labai nedaugelį iš mūsų galima pavadinti tikrais patriotais. Tačiau žmonės viduje neabejotinai yra KAŽKIEK patriotai. Jeigu ne šalies, tai bent savo miesto, kaimo ar bent laiptinės... Manau, daugelis iš jūsų žodžius DAR prisimenate, - vyptelėjo dėstytojas. – Siūlau tuojau pat visiems atsistoti ir pradėti mūsų paskaitą šalies, kurioje esame, pagerbimu. Siūlau nesižvalgyti į žemę, neieškoti ten pamestų centų, nerakinėti nosies ar dar kurio nors plyšio. Ištieskime pečius ir pakelkime galvas, pabūkime išdidūs savo šalies žmonės!

Darijus girdėjo, ką jis sakė, tačiau net nepajudėjo – kaip ir visi jo bendraamžiai, nustebinti netikėto pasiūlymo. Vaikinui netgi pasirodė, kad tas prašymas – su užslėptu įsakymo prieskoniu. Nederėjo žodžiai „siūlau“ ir „tuojau pat“. Visai nederėjo.

- Prašau atsistoti, - pakartojo vyrukas, kuris turėjo būti filosofijos dėstytojas, šiek tiek atšiauresniu balsu. Darijus ir vėl pajuto, kad prašymas nė kiek nedera su intonacija. Žinoma, jis nė neketino giedoti himno. Nė vienas neketino. Tuo pat metu visi juto, kad bręsta savotiškas konfliktas. Kiek rimtas – to jie dar nežinojo. 

- Jeigu tu iš tiesų filosofijos dėstytojas, – staiga neišlaikė Darijus, kiek kilstelėdamas iš savo vietos ir rankomis pasiremdamas į suolo atkaltę, kad jį pastebėtų iš apačios. – Tuomet aš labai abejoju, ar iš tavęs ko nors gero išmoksiu - nebent apsimetinėti patriotu ir dainuoti iškelta galva pagal įsakymus, ko nė vienas čia esantis sveiko proto žmogus nenorėtų. 

Jo balsas, kaip visada, buvo tylus ir ramus. Beveik be intonacijų, tačiau kam reikėjo, tas pajuto, jog Darijus šaiposi. Studentai, nenorėję himno, pajuto išreiškiamą jų priešiškumą. Tuo tarpu plikis išraudo, išgirdęs atvirą pajuoką. Kiekvienas išgirdo tai, ką labiausiai norėjo išgirsti.

- Jūsų vardas? – burbtelėjo vyras, staiga sunerdamas rankas ant krūtinės.

- Aš nežinau tavojo, taigi, mudu lygūs. - atsakė Darijus tuo pačiu bespalviu balsu. – Kad būtume visai lygūs, galiu nulipti žemyn, kur turėsi mane įtikinti apie prievartinio patriotizmo naudą mūsų... taip sakant, ugdymui. Apie filosofinį viso šito elgesio pagrįstumą, kuris įrodytų, jog esi pilnavertis dėstytojas, galintis mus kažko išmokyti.

Bekalbėdamas jis lipo laipteliais žemyn. Plikis dar labiau išraudo supratęs, kad pats susidūrė su nežinia kuo.  Tą nemalonią nežinią jis galėjo išsklaidyti keliais būdais. Vienas iš jų buvo itin humaniškas ir jo profesijai pritinkantis – atmesti emocijas ir į situaciją žvilgtelėti iš mokslinio taško. Pasitelkti profesinį šaltumą, argumentus ir nusiteikti pokalbiui, kuriuo galbūt būtų įmanoma atsikovoti pozicijas.

Tačiau tuo metu jo smegenys virte virė, paveiktos alkoholio ir neseno barnio su žmona, kuri po savaitės planavo su juo išsiskirti. Kol kas jis nežinojo nei apie skyrybas, nei apie pokalbio su Darijumi baigtį. Tik sąmonės krašteliu suvokė, kad realūs filosofiniai argumentai, pateisinantys jo paties išsišokimą prieš visą auditoriją, būtų labai jau netvirti ir skirti žmogui su vidutiniais protiniais gabumais. 

Tuo tarpu Darijus kalbėjo ilgais, itin tiksliai suformuluotais sakiniais, netęsdamas, neužsikirsdamas ir labai aiškiai tardamas žodžius. Netgi jį išgirdęs Justas akimoju įvertino, kad jis pats tų kelių sakinių fone atrodo kaip turgaus patarška. Tuo metu Darijus nepanašėjo į vidutinių protinių gabumų asmenį.

Šiek tiek apgirtęs ir studento tvirtos pozicijos prispaustas plikis nusprendė griebtis kiek kitokios taktikos.

- Aš nebandau nieko priversti. Tai buvo siūlymas. Gal neteisingai išgirdai?

- Girdėjau, - linktelėjo Darijus, sustodamas per tris su puse žingsnio nuo pašnekovo. Jiedu buvo to paties ūgio. – Girdėjau niekinančią intonaciją, pašiepiančią intonaciją, o vėliau įsakančią. Žodžius galima buvo interpretuoti daugiareikšmiškai. 

- Ar aš ką nors verčiau? – nužvelgė auditoriją dėstytojas. – Kurį nors? Gal kurią nors? Kas čia...

- Jei yra manančių, kad buvo įsakinėjama, - pertraukė Darijus, kilstelėdamas delną į viršų. – Tegu pakelia ranką.

Justas beveik negalvodamas pakėlė. Ne todėl, kad būtų klausęsis kažkokių užslėptų intonacijų – tiesiog jis visados buvo pasiryžęs už Darijų kelti rankas. Jeigu reikia – net ir abi.

Kai po sekundės jis susigriebė pakelti ir antrą, rankas kilstelėjo beveik visi. Paskutiniai atsipeikėjo tie, kurie labiausiai bijojo užsitraukti dėstytojų nemalonę. Šiuo atveju jau nebeliko kur dingti.

- Ėė... – nutęsė plikis.

- Geros dienos, - atsisveikino Darijus, užsimesdamas ant peties kuprinę, kurioje voliojosi vienišas storas sąsiuvinis. Po akimirkos laiptais nudardėjo išsiviepęs Justas, pasičiupęs savo mantą.

- Jūs abu tikriausiai suprantate, kad liksite be įskaitos? – išraudęs riktelėjo plikis.

Atsistojo dar keli studentai, ketindami palikti auditoriją. Po jų lavina ėmė slinkti nebesustabdomai.

Po to įvykio Darijus daugiau nebekalbėjo sakiniais, ilgesniais nei trys žodžiai. Žinoma, įskaitą jis gavo. Studentai pareikalavo kito dėstytojo, plikis po savaitės išsiskyrė su žmona ir išėjo iš universiteto. Praėjus metams niekas nebeprisiminė jo tikslios išvaizdos, studentų sąmonėje jis išliko kaip „plikis, mėgęs giedoti himnus“.

Darijus irgi ne itin krito į akis – pats buvo vidutinio ūgio, todėl teoriškai tiko bet kuriai į porą. Plaukai lietuviškai šviesūs, kirpti banaliu ežiuku, o veido simetriją kiek žalojo du seni, lyg ir paviršutiniai randai dešiniajame skruoste, už kuriuos turėjo dėkoti tam pačiam milžinui Justui. 

Vaikystėje jiedu mėgo žvejoti. Justas skolindavosi iš savo brolio spiningą, kuriuo negailėdamas jėgų mojuodavo palei ežero pakrantę, traukdamas visokias žoles, lapus, nuskendusius sportbačius – ką tik nori, bet ne žuvį. Darijus tą įnagį naudojo vos porą kartų ir tuojau pat numetė – daug mieliau pasirodė sėdėti ir stebėti plūdę. Nelaimė įvyko, kai Justas ruošėsi sviesti blizgę. Daikčiukas valo gale turėjo nuožmiai atrodantį trišakį kabliuką. Darijus nepastebėjo vos įžiūrimo valo ir blizgės su kabliuku, besiilsinčių žolėje. Jis pasilenkė paleisti į kibirą nedidelę žuvį, kuomet nusisukęs Justas užsimojo ir trūktelėjo. Valas su trišakiu kabliu smogė tarsi iš giedro dangaus, du smaigaliai įsikirto į skruostą ir drykstelėjo mėsas. Tąsyk Darijui pasirodė, kad nesuvokiama jėga tuoj nuplėš jo veidą. Iš skausmo jis po kelių sekundžių neteko sąmonės, o mirtinai persigandęs Justas ėmė klykti lyg merga. Jam pasirodė, kad iš draugo veido nieko nebeliko – tik kruvina košė. 

Netoliese buvę žvejai, išgirdę nevyriškus riksmus, netruko sulėkti ir iškviesti greitąją. Deja, Darijus prisiminė viską tik iki tos vietos, kada jam aptemo pasaulis. O kai pabudo ir sužinojo, kas nutiko, džiaugėsi, kad nepabudo anksčiau. Nė už ką nebūtų patikėjęs, kad už jį Justas žliumbė kaip mažas vaikas, manydamas, kad atėjo pasaulio pabaiga.

Kai po dviejų mėnesių nuėmė paskutinius tvarsčius, Darijus abejingai paspoksojo į du randus veidrodyje, tada gūžtelėjo pečiais ir nuėjo į virtuvę užkąsti košerinio maisto. Du mėnesius su aptvarstytu veidu jam buvo itin sudėtinga valgyti, tad ketino atsidžiaugti primityviais malonumais. O paskui susirado Justą ir pakvietė žvejoti.

Tačiau Justas daugiau niekada gyvenime nebepaėmė į rankas spiningo.

Tie du randai tik iš pradžių atrodė kraupiai. Po kelių metų jie bemaž susilygino su natūraliu veido reljefu. Po pirmo žvilgsnio likdavo įspūdis, kad KAŽKAS tame veide visgi ne taip, kaip turėtų būti. Daugelis instinktyviai pažvelgdavo į Darijų antrą kartą, kad pastebėtų tas smulkmenas. O kartu pastebėję ir pilkas, viską įdėmiai stebinčias akis, nuspręsdavo, kad Justui pašonėje trinasi kažkas panašaus į užsislaptinusį chuliganą, laukiantį progos. Ši nuomonė kaipmat išsisklaidydavo, išgirdus bent vieną „chuligano“ ištartą žodį. 

Žinoma, jis pats nebuvo tobulumo įsikūnijimas. Tylus užsispyrimas, paaštrėdavęs netikėčiausiose situacijose, retą palikdavo abejingą. Kartais, be jokios suvokiamos priežasties, Darijus tiesiog užsisklęsdavo ir atsisakydavo vykdyti prašymą, atsakyti į klausimą ar tiesiog nustodavo reaguoti į žmogų – tiesiog apsisukdavo ir nueidavo. Tokiomis akimirkomis pašnekovas likdavo nesupratęs, kas ką tik nutiko. Daugelis susierzindavo. Merginos neretai apšaukdavo jį puspročiu. Tik jo artimiausi draugai suvokė, kad tai yra savotiška Darijaus neigiama pusė – panašiai kaip Tomas su amžinai smirdančiomis kojomis, Justo plepėjimas, kartais tampantis erzinančiai įkyriu, ar pažadų nesilaikymas. Ir tik vienas Justas žinojo, ką tokia atsiribojimo akimirka iš tiesų reiškia intravertiškam žmogui – kad Darijus staiga pagimdė mintį, kurią stengėsi pagimdyti gana ilgą laiką. Mintį, kurią brandino ilgai, tyliai, vienas pats ir be niekieno pagalbos. Kuriai staiga atėjo laikas išsigryninti ir tam reikėjo vienatvės. Štai tą išgryninimo akimirką Darijus tapdavo panašus į autizmu sergantį žmogų – jis pasinerdavo į save. 

Kartais toji būsena trukdavo itin ilgai.

- - -

- Nagi pripažink – tai stebuklaš, - pasakė Justas.

Darijus nekrustelėjo, stebėdamas įėjimą.

- Tu pagaliau mąstai apie merginą, - tęsė Justas. – Apie galimą intymumą, apie još tobulybę, apie još... Dieve, jaučiuosi, tarsi AŠ būčiau įsimylėjęs! Nors dar net nežinau, kas ji tokia. Jaučiuosi, tarsi stebėčiau gimimo procesą... Žinai, mano tėvas žiūrėjo, kaip motina mane su seserimi gimdė. Ot ištvirkęs...

Justas retsykiais pamiršdavo, kad turi švepluoti ir imdavo berti žodžius nebesukdamas galvos dėl savo įvaizdžio.

„Greičiausiai aš ją pražiopsojau“ – pagalvojo Darijus. Jis niekaip negalėjo prisiminti, kur tiksliai buvo matęs juodaplaukės veidą. Tik žinojo, kad mato jį pakankamai dažnai. Vadinasi, nepažįstamajai tenka stoviniuoti netoli jo, laukiant paskaitos gretimame kabinete. Jeigu tenka ir jis ją pastebėjo, vadinasi, tai vyksta pakankamai dažnai. Vadinasi, jiedu susitiks bet kuriuo atveju, jeigu tik ji nesusirgo ar nenusprendė praleisti paskaitų.

Darijus šią mintį sugromuliavo skrupulingai ir apuostė iš visų pusių. Įėjimo stebėjimas galbūt ir nesibaigs sėkme, tačiau kažkuriuo momentu nepažįstamoji būtinai pasimaišys jo akiratyje.

- Negirdėjai, ką sakiau, ar ne? – kiek nusivylęs paklausė Justas.

- Tavo tėvas ištvirkęs. Girdėjau.

- Jeigu pasakytum, ką galvoji, mudu tą patį sugalvotume greičiau, - pabandė įsijausti į mažakalbio kailį draugas.

- Pavėlavai, - šyptelėjo Darijus.

- Tai kaip ji atrodo?

- Juodaplaukė. Raiškios akys. Pailgas veidas. Galbūt pablyškusi.

- Soliariume nesilankiusi? Kas čia per mergina?..

Darijus nutylėjo.

- Na gerai. Plaukai labai ilgi? Brunečių čia daugiau nei reikia.

- Beveik iki pečių. Tankūs, absoliutaus juodumo.

- Kokio?... Jėzau, tu dar spalvos kodą nurodyk. Kas taip apie moteris kalba?

Darijus šyptelėjo.

- Eime, - staiga jis nustojo ramstęs sieną ir čiupo savo rudą krepšį.

- Kur? Jau pamatei?

- Tuoj paskaita. 

Darijus neišvydo jos, įžengiančios pro paradinį įėjimą. Prie kabineto durų, kur lūkuriavo būrelis merginų bei vaikinų, šmėžavo keliolika studentų iš kitos grupės, tačiau ir ten jis nerado tos, kurios ieškojo. Įsitikinęs, kad aplinkui daugiau nėra nenužvelgtų merginų, Darijus šiek tiek nusiminė, tačiau netrukus atsipalaidavo ir nusiteikė laukti. Apsimetė nepastebįs studentės, besitaikančios į jį fotoaparatu -  buvo įpratę fotografuoti vieni kitus, ieškodami vienas kito veiduose netikėtų rakursų, šešėlių ar šiaip emocijų. Lygiai taip pat įprato ir pozuoti, kvailai nespoksodami į objektyvą.

Paskaita buvo neįdomi. Anglų kalba, praturtinta specialybei būdingais žodeliais, kuriuos kiekvienas save gerbiantis fotografas išmokdavo internete. Darijus galvojo apie raiškias merginos akis, tarsi permačiusias jį kiaurai. Apie pablyškusį veidą, atsuktą tiesiai į jį. Mintyse stengėsi nupiešti jos profilį, įsidėmėti jį iki smulkmenų. Mintys nuolat maištavo, įpiešdamos atsitiktinius vaizdinius ir visaip jį erzindamos.

Pastebėjo ją praslinkus dviems valandoms mažareikšmio bastymosi iš auditorijos į auditoriją. Niauriai prasiramstęs rinkodaros paskaitoje, pasiklausęs monotoniško murmėjimo vyro, kuris save vadino specialistu, jis netgi pagalvojo, kad metas būtų visai nustoti lankytis tokioje laiką suryjančioje vietoje ir verčiau nusipirkti knygą, kurioje panašūs dalykai būtų išdėstyti su humoru. Nes tas „specialistas“ aiškiai nebemato prasmės aiškinti savo temą įtikinamai. Turbūt išsikvėpęs.

Pakeliui į reklamos psichologijos paskaitą jis staiga sustingo ant laiptų, akims užkliuvus už juodų lyg varno plunksnos plaukų, šmėstelėjusių visai netoliese. Justas, kadangi traukė pirmas, Darijaus pasišalinimą pajuto po kelių sekundžių. Netardamas nė žodžio, tylenis pasuko į šalį ir nekantriai ėmė brautis per minią studentų, ketindamas visiškai įsitikinti, kad mato kaip tik ją. 

Mergina traukė koridoriumi skubiu žingsniu, lydima kažkokios iš matymo nepažįstamos šviesiaplaukės. Darijus, probrėkšmiais matydamas jos nugarą, įvertino, kad nepažįstamoji ūgiu jo nelenkia. O jei ir lenkia, tai labai nežymiai. Šviesi vasarinė striukė, melsvi džinsai. Apavo per minią neįžiūrėjo.

- Atsiprašau, - murmtelėjo, atsargiai išlaviruodamas tarp aukštesnių už jį merginų. Jos buvo liesos kaip šakaliai, tikriausiai ketino tapti modeliais. – Atsiprašau...

Srautas judėjo į pastato dalį, kur tam tikru metu didžioji dauguma studijuojančių atsidurdavo sąlyginai mažoje erdvėje. Čia buvo išsidėsčiusios vos šešios auditorijos. Pirmadieniais ir trečiadieniais tekdavo atlaikyti nemenkas spūstis ir truputį prietemos – sparno koridoriaus langai žvelgė į gana siaurą vidinį kiemą, o šiame saulės visados trūko. Fotografijai netinkama vieta. Užtai gali klausytis visko apie marketingą ir psichologiją.

Staiga Darijus sutrikęs stabtelėjo – ką tik jo sekta mergina pranyko iš akių. Jokių durų šioje vietoje nebuvo, langų taip pat. Tamsus, ne itin siauras praėjimas. Vadinasi...

Į nugarą įsirėžus keliems studentams, palinkėjusiems jam atidumo, Darijus nusprendė atsitraukti prie sienos. Ten jis ir sustingo nejudėdamas, akimis ieškodamas minioje tos vienintelės, kuri prieš kelias akimirkas buvo taip aiškiai matoma. Dabar šansai ją surasti mažėjo matematine progresija.

„Nemačiau jos veido“, - suirzęs pagalvojo Darijus. – „Galbūt aš sekiau visai ne paskui TĄ merginą“.

Kažkur kairėje žybtelėjo fotoaparato blykstė, menkai akimirkai viską nušviesdama metalo atspalviais. Darijus nustebęs dėbtelėjo į Justą, kuris mėgėjišku kadru atkreipė į save dėmesį. Niekas tokioje prietemoje nefotografuoja. Nebent mėgėjai, fiksuojantys vaizdus vardan paties proceso...

Justas išsišiepė iki ausų – jo fizionomija lindėjo iškilusi virš kitų gerus trisdešimt centimetrų. Jam buvo bepigu iš viršaus atrasti tai, ką ketino. Jis ir dar aukštaūgės, itin liesos „manekenės“ išsiskyrė iš plūstančios minios.

Justas akimirkai nuleido galvą, kad pasireguliuotų savo prietaisą. Atsitiesęs jis pakėlė fotoaparatą prie akių ir prisitaikė. Tačiau ne į Darijų, o kiek kairiau. Spragt – aplinka vėl nusidažė ryškiomis metalo spalvomis. 

Nužvelgęs pasieniais stabtelėjusius studentus, Darijus kaipmat viską suprato – mergina niekur nedingo. Jai tikriausiai įkyrėjo būti minios dalimi ir ji pasitraukė į srauto pakraštį kartu su drauge. Darijus juodaplaukę tiesiog aplenkė ir ieškojo ne toje pusėje.

Šį kartą ji stovėjo veidu į Darijų ir tapo aišku, kad tai – ta pati mintis skaičiusi keistuolė. Plaukai rėmino boluojantį, pailgą veidą, o tame veide lygiai taip pat spindėjo didelės, ryškios akys. Tik šį kartą jos nežiūrėjo į Darijų.

Mergina kalbėjosi su savo drauge.

Aplinką nutvieskus trečiai fotoaparato iškrovai, Darijus buvo visiškai įsitikinęs. Jis žengė į priekį, neketindamas gaišti laiko bereikalingiems svarstymams. Nežinojo, ką pasakys. Nežinojo, ar iš viso reikės sakyti – tąsyk juodu susikalbėjo be ypatingų pastangų.

Jis sustojo per pusantro žingsnio šviesiaplaukei už nugaros, tyrinėdamas naktinės keistuolės veidą, ypač akis, kurios tąsyk padarė neišdildomą įspūdį. Kad ir kas ji buvo, dabar bendravo kaip ir visi. Žiūrėjo į savo draugę, pasakodama jai tyliu balsu. O tada, tikriausiai pajutusi, pažvelgė į Darijų. 

Pirma, ką jis tuo metu patyrė, tai nenugalimą norą nusukti žvilgsnį. Instinktas buvo toks stiprus, kad Darijus vos nepasidavė. Jeigu nebūtų iš anksto žinojęs, mergina greičiausiai būtų pamaniusi, kad vyrukas šiaip dirstelėjo į ją. Tačiau jis užgniaužė instinktus. Mintyse transformavo iškilusį poreikį nusisukti į atvirą susidomėjimą, į tikslą ištyrinėti tą veidą, surasti jame ženklų, kad mergina jį pažino, prisiminė. Galbūt ji netgi prisimins savo žaidimą?..

Toks užsispyrimas žiūrėti tarsi prikaustė merginą. Ji, užsikirtusi per pusę žodžio, taip ir sustingo, stebėdama prietemoje vos švytinčias Darijaus akis.

O tada atsisuko ir šviesiaplaukė, pajutusi, kad ji nebedalyvauja pokalbyje.

Jeigu Darijaus veide kas nors ir galėjo išskaityti emocijas, tai buvo Justas, kilstelėjęs fotoaparatą kitoje koridoriaus pusėje. Jis buvo pakankamai toli, kad negalėtų išplepėti savo įspūdžių. Tačiau padarė paskutinę paslaugą – spustelėjo fotoaparato mygtuką. Ketvirtas žaibas leido Darijui ir merginai aiškiau įžiūrėti vienas kitą. Menkai akimirkai, tačiau to pakako. Mergina pastebėjo, kad į ją žiūrinčio keistuolio veidas yra kažkoks neįprastas, kad jame yra kažkoks... defektas? Randas?

Darijaus nuostabai, juodaplaukė sutrikusi trumpai pažvelgė į savo draugę, lyg prašydama paramos. Tada ėmė šaudyti žvilgsniu tai į Darijų, tai į ją. Žaidimas merginai aiškiai nepatiko.

- Ko nors norėjote? – paklausė ji kiek garsesniu balsu. 

- O jūs manęs nepažinote?

- Ne.

Darijus pajuto nežymią agresiją. Atsispindėjo ir povyzoje ir balse. Jau abi merginos varstė jį žvilgsniu, tiesa, nesistengdamos nugalėti, kuri ilgiau atlaikys. 

„Nepažino“ – pagalvojo jis, jausdamas šiokį tokį nusivylimą. – „Paprasčiausiai nepažino“.

- Ar jūs, - pratarė Darijus kiek pagalvojęs, - turite dvynę seserį?

- Ne, - juodaplaukės balse vis dar jautėsi dalelė agresijos.

- Atsiprašau, - sumurmėjo jis, neketindamas daugiau kvaršinti nepažįstamajai galvos savo nakties nuotykiais. Nusuko žvilgsnį ir, pasitaisęs ant peties krepšio dirželį, žengė į Justo pusę. Išgirdo, kaip už nugaros abi merginos susikuždėjo, tačiau neatsisuko pažiūrėti.

- Ir viskas? – apstulbo Justas, niekaip nepajėgdamas suprasti, ką išvydo. – Pora žodžių – ir viskas?!

- Ji manęs nepažino.

- O tu jai bent priminei? – milžinas susibruko fotoaparatą į kuprinę ir nusekė Darijui iš paskos. Netrukus pasivijo ir ėmė žingsniuoti šalia, pusiau pasisukęs į draugą šonu. – Netikiu savo akimis. Ledinė pana – o tu tesugebėjai paspoksoti į ją!

- Tai ne ta mergina, - pasakė Darijus.

- Kai spoksojai, atrodė, kad ta...

- Ir man atrodė, bet apsirikau.

Justas pajuto, kad draugą ima erzinti kalbėjimas. Nežymi gaida ramiame balse, girdėjo ją daugybę kartų, kai padaugindavo su klausimais. 

- Tai ką darysim? – nusprendė pakeisti temą.

- Nieko.

- Sakyk ką nori, - atsiduso Justas, - bet kabinti panų tu visai nemoki.

- Man reikės tavo fotoaparato.

- Tai ką, visgi tai buvo ji?

- Ne... – Darijus perbraukė plaukus delnu ir sutrikęs apsidairė. Dirstelėjo akimirkai į Justą. – Sprendžiant iš išvaizdos – tai ji.  Bet kai...

- Dieve tu aukštielninkas, jis mat pasidarė išvadas po trijų žodžių! Gal merga „bilobilo“ neišgėrė šį rytą, gal jai sklerozė, ar ką... Einu, pats paklausiu!

Suraukęs antakius Darijus darsyk nužvelgė draugą. Justas dažnokai juokaudavo, tačiau dabar atrodė nusiteikęs rimtai.

- Tai ne ji, - tarstelėjo kiek garsiau, mat išstypėlis tolo septynmyliais žingsniais. 

Ir visgi neketino vytis. Nuojauta tvirtino, kad neapsiriko.

3.

Žaibas

„O gal visa tai iš tiesų tebuvo sapnas“ – svarstė Darijus, žiūrėdamas į atspausdintą nuotrauką. 

Justas visgi įvykdė savo sumanymą – grįžo prie juodaplaukės ir tiesiai šviesiai paklausė, ar tik ši naktį neužsiiminėja telepatija, stovėdama vienais naktiniais prie lango. Mergina apstulbo ir baisiausiai sutriko. Paskui ėmė juoktis.

- O ji visi miela mergina, - tąsyk pasakė Justas. – Dėl viso pikto, jeigu mergužėlė išties serga skleroze, palauksiu dvi dienas. Jeigu ir tada ji tavęs neprisimins, imsiuos jos pats.

- Su Karolina jau atsisveikinai? – nusistebėjo Darijus.

- Priklausys nuo tavęs.

Jis taip ir nesuprato – juokavo Justas, ar ne. Šis neketino aiškintis. Galbūt tiesiog norėjo prigrasinti Darijui, idant šis imtųsi iniciatyvos.

Jeigu ne tu, tada aš.

Juodaplaukė nuotraukoje buvo panaši į naktinę keistuolę kaip du vandens lašai. Ar gali būti, kad egzistuoja dvi identiškos merginos, kurios NĖRA dvynės seserys?

Atsidusęs Darijus padėjo popieriaus lapą ant spausdintuvo ir žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo pusė dešimtos.

Kiek pasvarstęs patraukė į virtuvę ir kiek įmanoma tyliau susimeistravo sumuštinį iš skrudintos duonos, „feta“ sūrio ir kelių svogūno griežinėlių. Tėvai jau miegojo, o buto sienos menkai izoliavo garsą. Laikrodžio tiksėjimą beveik nustelbė dviejų žmonių knarkimas duetu.

Sugrįžęs į savo kambarį, Darijus pirmiausiai priėjo prie lango ir pažvelgė žemyn, į skersgatvį. Suskaičiavo pušis kieme, nužvelgė apsiniaukusį dangų ir atsiduso. 

TAME lange šviesa nedegė.

Jis tikėjosi dar kartą ją pamatyti. Jeigu merginai dar nepabodo – galbūt netgi sužaisti žaidimą. Gal net sužinotų, kuo ji vardu.

Ir kas tada?

Darijus palūkėjo, negalėdamas sugalvoti atsakymo į klausimą. Viena jis tvirtai žinojo – nenurims, kol neperpras nepažįstamosios. O kai jau perpras – bus matyti.

Po kelių minučių bergždžio laukimo, jis atsinešė iš virtuvės motinos veidrodėlį ir pastatė ant palangės taip, kad nuo rašomojo stalo kažkiek matytųsi apačioje esantys langai. Merginos juo nepamatys, tačiau pastebės užsidegusias šviesas.

Iki pusės dvyliktos naršė Internetą, ieškodamas informacijos apie telepatiją. Medžiagos buvo siaubingai daug. Paieškos portalas išspjovė per 40 tūkstančių straipsnių lietuvių kalba, tuo tarpu angliškų atsirado daugiau nei šeši milijonai. Per dvi valandas Darijus jų perskaitė kelias dešimtis. Straipsniuose buvo aiškinama telepatijos prigimtis, numanomi veikimo principai, kaip to išmokti ir panašiai. Žmonės rašė apie savo patirtį, nors kai kurie pernelyg nuklysdavo į religiją, misticizmą, arba imdavo reikalą aiškinti pernelyg keistomis, bereikšmėmis frazėmis, lyg berašant juos būtų apėmusi euforija viską susakyti kuo nesuprantamiau. Kai paskaudo akys, Darijus mintyse pabandė susisteminti informaciją. 

Visų pirma, nebuvo jokių įrodymų. Straipsnių buvo prirašyta begalė, tačiau daugumoje jų buvo perspėjimai, kad iki šiol telepatija, kaip reiškinys, nėra įrodytas. Keli internautai savo straipsniuose paminėjo Džeimsą Randį, paskyrusį milijono dolerių atlygį tam, kuris tvirtai įrodys telepatijos egzistavimą. Sprendžiant iš kai kurių šaltinių, premija dar nebuvo išmokėta.

Pats Džeimsas Randis pasirodė beesąs kanadietis, gimęs 1928 metais. Iki šešiasdešimties dirbęs iliuzionistu, vėliau metė užsiėmimą ir ėmė tyrinėti antgamtinius bei paranormalius reiškinius. Įkūrė savo vardo fondą ir ėmėsi švietėjiškos veiklos. Suradęs jo nuotrauką, Darijus nusprendė, kad  senukas su balta barzda atrodo visai protingas. Pasiskaitęs apie fondo veiklą, surado patikslinančios informacijos – pasirodo, prizas buvo paskirtas už BET KOKIO paranormalaus reiškinio visišką įrodymą. Bandymų būta daugiau nei tūkstantis, tačiau prizas dar nebuvo niekam išmokėtas. Tai daug ką paaiškino, išskyrus šešis milijonus straipsnių, aiškinančių, kaip išmokti telepatijos.

Regis, žmonės turėjo nenugalimą norą prirašyti kalnus informacijos apie išgalvotą sugebėjimą. Pavarčius kai kurių internautų svetaines susidarydavo įspūdis, kad jie tik iš to ir tegyvena.

Antra vertus, kas nutiktų tokiam žmogui, kuris įrodytų telepatijos egzistenciją ir pasiimtų pinigus? 

Darijus trumpai pamąstė nauja tema ir nusprendė, kad krislas tiesos tame visgi gali būti. Reiškia, telepatijos negalima vertinti kaip šimtaprocentinio pramano. Tiesos galimybė egzistuoja kartu su žmogiška paranoja. Juk telepatas galėtų nesunkiai sumanyti, kaip jam pakankamai užsidirbti iš savojo sugebėjimo. Pavyzdžiui, galėtų įsidarbinti tardytoju. Jam nebūtų lygių. O paėmęs milijoną rizikuotų ant savo sprando pasodinti valstybinės reikšmės tarnybas ar nusikalstamas struktūras...

Metęs žvilgsnį į veidrodėlį, Darijus pašoko nuo kėdės, jausdamas, kaip širdis ima greičiau daužytis ir skubiai priėjo prie pusiau atitrauktos užuolaidos. TAME lange ką jau kurį laiką degė šviesa, nors siluetas užuolaidų fone nešmėkštelėjo. Tik iš nežymaus šviesos žaismo galima buvo suprasti, kad kažkas vaikšto po kambarį. 

Jis  bandė įsivaizduoti ją, gailėdamasis, kad jo kambarys antrame aukšte ir dar gatvelė per siaura. Galėtų atsidarę langus pažvelgti vienas į kitą iš arčiau. Arba netgi susitarti pasimatyti lauke...

Didžiam Darijaus nusivylimui, šviesa netrukus užgeso. Jis netikėdamas stovėjo ir vis dar laukė, svarstydamas įvairiausius galimus veiksmų scenarijus. 

Rytoj galėtų atsikelti daug anksčiau ir pabandyti susekti ją išeinančią ryte iš namų. Jeigu mergina studentė, laiką nuspėti ne itin sunku. Ne pavasaris, atsiskaitymų metas dar toli, todėl visų studentų grafikai daugmaž vienodi. Galbūt jam pasisektų ir nepataikytų susidurti su išimtimi.

Pasiekęs žadintuvą, Darijus nustatė signalą šeštai valandai ryto. Dar kurį laiką stebėjo langą vildamasis, tačiau jis išliko tamsus. Stiklo paviršiuje vos vos atsispindėjo šlapias nuo lietaus grindinys, kuriame savo ruožtu švytėjo naktinių žibintų šviesos. Nusiminęs Darijus jau ketino užtraukti užuolaidą, kai pastebėjo kieme sujudantį šešėlį. Kažkas artinosi, ketindamas vidurnaktį išeiti pasivaikščioti. Laikydamas pusiau užtrauktą užuolaidą jis sekė akimis siluetą. Šis netrukus įžengė į siaurą gatvelę po langais, kur pakankamai ryškiai plieskė žibintas. Darijus aiškiai matė šviesią striukę, juodus, nešukuotus plaukus, laisvai krintančius ant pečių. Be jokios abejonės, tai buvo mergina. Ji sustojo kaip tik prie gretimo namo sienos, po TUO langu. Tada užvertė galvą ir pažvelgė tiesiai į apstulbusio Darijaus akis. O po akimirkos dar šyptelėjo jam.

Melsvi džinsai, šviesi vasarinė striukė. Pilki sportbačiai, kurių anksčiau nepastebėjo. Ji be jokios abejonės buvo ta pati, kurią sutiko universitete, kuri jo tada nepažino, kuri...

Kuri pamojo jam ranka, kviesdama išeiti į lauką.

„Kažkoks nenormalus sapnas“ – sužnybo ranką Darijus, pajusdamas skausmą. Pažvelgė į rankas, kurios buvo savo vietoje. Visata nesusisuko į verpetą ir neišnyko iš akių, jis nesapnavo. Ir juodaplaukė jo tebelaukė, žiūrėdama savo keistu žvilgsniu.

- - -

Nakties oras buvo drėgnas ir vėsus – tikra atgaiva po ilgų karščių. Kažkur tolumoje sugrumėjo griaustinis, giliai mieste kvyksėjo vieniša automobilio signalizacija. Aplink lauko žibintą ratus nenuilsdami suko nakties vabzdžiai.

Mergina lūkuriavo, atsirėmusi į sieną, nenuleisdama nuo besiartinančio Darijaus savo neįprastai atviro žvilgsnio. Atstumui tarp judviejų mažėjant, ji atsitiesė ir pati žengė artyn.

- Sveika, - pasakė jis.

Juodaplaukė šyptelėjo, trumpam uždelsdama pasakyti tai, ko vaikinas niekaip nebūtų tikėjęsis išgirsti:

- Sveikas, Darijau.

Kurį laiką jiedu tiesiog žiūrėjo vienas į kitą. Ji – lengvai šypsodamasi, jis – gerokai sutrikęs, tačiau išoriškai gan ramus.

- Vika, - ištarė mergina, lyg perskaičiusi Darijaus mintis, – mano vardas.

- O mano iš kur sužinojai?

Užuot atsakiusi, ji šyptelėjo kiek plačiau.

- Juk ten tu buvai universitete, - sumurmėjo jis. – Tai tave aš kalbinau. Kodėl apsimetei, kad nepažįsti?

- Turbūt todėl, kad negalėjau pažinti, - šypsena dingo nuo jos lūpų. – O galbūt dėl to, kad tu per mažai stengeisi. Tau reikėjo labiau pasistengti. Daug labiau.

- Tarkim, tu iš tiesų keista, - nustebęs šyptelėjo Darijus. 

- Aš... negaliu daug ko paaiškinti, - tarė Vika. – Taip jau yra.

Praslystantį Darijau žvilgsnį ji pasistengė sugauti kryptelėdama galvą. Pravėrė lūpas, lyg ketindama dar ką nors pasakyti, tuoj pat susičiaupė. Kažką galvojo.

- Tau niekas nesakė, kad šitaip spoksoti nemandagu? 

Darijus pirmą kartą išvydo nežymią nuostabą jos veide. Vika akimirkai nudelbė žvilgsnį žemyn, pasižiūrėdama sau po kojomis. Akimirkai, nes netrukus vėl sugrįžo prie jo veido. Iš to, kaip ji šaudė akimis, Darijus stebėdamasis suprato, kad merginai sunku NEŽIŪRĖTI į jį. Tarsi jos instinktas būtų beviltiškai sugedęs.

- Tu teisus, aš galbūt kažkiek keista atrodau, - lyg susigėdo Vika.

- Iš tiesų gali skaityti mintis?

- Skaityti? – regis, ji ką tik vėl pralinksmėjo. – Galbūt matyti, bet ne skaityti.

- Rimtai?

Vika papurtė galvą.

- Ne tam pasikviečiau tave, kad...

Ji užsikirto ir neramiai dirstelėjo į gatvelę, kiek toliau virstančią asfaltuota gatve. Darijus pajuto lengvą vėjo dvelksmą, drėgmę ir pūvančių lapų kvapą joje. Vika pažvelgė į dangų, į juodus nakties debesis, vos nutviekstus miesto šviesų. Ji dairėsi tik akimirką.

- Paklausyk, - staiga delnais suėmė jo veidą, taip gerokai sutrikdydama. – Aš tuoj eisiu namo. Ir tau patariu. Man reikia, kad rytoj, suradęs mane universitete, pasistengtum viską priminti. Viską, kas buvo šiandien. Ir vakar. Aš greičiausiai tavęs neprisiminsiu. Greičiausiai NENORĖSIU prisiminti. Jeigu būsi labai įkyrus, galiu ir supykti, bet DABAR labai nenorėčiau, kad pasiduotum. Man reikia PRISIMINTI.

Ji prigludo prie jo lūpų savosiomis, stipriai ir kartu švelniai. Tarsi antspauduodama kažkokį vienpusį susitarimą, kurio jis nepajėgė perprasti. Mintys Darijaus galvoje pašėlo suktis ciklotronu, grasindamos bemiege naktimi.

- Liko nedaug laiko, - atsiduso Vika, - skubėk į pastatą. 

- Tu žinai, kad esi išprotėjusi?..

- Tučtuojau! - ji pačiupo jo ranką ir tempte nutempė, lyg pajutusi kažkokį neregimą pavojų.

Viso labo kaptelėjo pirmi lietaus lašai. Darijus neketino jai prieštarauti.

- Jeigu tai žaidimas, tai kokios jo taisyklės? –paklausė.

Vika įstūmė jį į laiptinę ir užtrenkė duris, pati likdama kieme. Darijus nesunkiai galėjo atrakinti užraktą, tačiau mergina pažvelgė į jį pro storą, šarvuotą stiklą ir papurtė galvą.  Nereikia.

Dar akimirka, ir kieme pasipylė lietus. Vikos neapsaugojo net stogelis – ją permerkė susyk. Pažvelgusi dar kartą į dangų, ji apsisuko ir nubėgo grindiniu į tamsą, tarsi jau būtų visiškai tikra, kad Darijus jos nebeseks.

- Tu gi išprotėjusi, Vika, - sumurmėjo šis, žiūrėdamas į nerimstančią liūtį. Po kelių sekundžių jau tvirtai žinojo, kad mergina pasiekė sausą, saugią vietą.

Mintys vis dar skriejo šviesos greičiu, lyg ketindamos susidurti ir įžiebti miniatiūrinę Visatą. Ant lūpų liko aviečių skonio atminimas. Giliai įkvėpęs, jis palietė kakta stiklą.

Staiga vos nesuriko – kieme tvykstelėjo tokia ryški šviesa, kad net per vokus skaudžiai nudiegė akis. Darijus atšoko nuo durų, markstydamasis tarp saulės zuikučių, trukdančių bet ką įžiūrėti tamsoje. Blyksnis truko vos sekundės dalį, tačiau jeigu tuo metu būtų atsimerkęs...

O tada tiesiai virš galvos driokstelėjo pats skardžiausias griausmas, kokį Darijui teko išgirsti per visą gyvenimą. Tik tada jis suprato, kas buvo toji šviesa. Ne, Vika neiškeliavo į pasakų šalį su šviesos efektais – tai žaibas smogė tiesiai į permirkusį kiemo grindinį, beveik išlydydamas vieną akmenį ir sukeldamas stulpą garų. Kai griaustinis liovėsi tirtinti langų stiklus, Darijus kurį laiką apsvaigęs klausėsi dviejų intensyvių garsų – liūties šniokštimo ir automobilių signalizacijų.

4.

Vika

Ji studijavo grafinį dizainą. Pati nežinojo tiksliai, kam jai to reikia ir kas iš to bus. Vikos mėgiamiausias užsiėmimas buvo piešti paveikslus pagal kompiuteriu pasigamintą eskizą. Pastarąjį kruopščiai surinkdavo iš peizažų, žmonių nuotraukų, miestų fragmentų – viso ko, ką buvo galima pritaikyti tuo metu šovusiai idėjai. Gautą vaizdą kompiuteris nesunkiai perkeldavo ant paruoštos drobės nedideliu projektoriumi, kur imdavo tepti aliejinius dažus, sluoksnis po sluoksnio. Darbas būdavo velniškai ilgas. Vika žinojo, kad būtent kompiuterio dėka jos paveikslai tampa tokie sudėtingi ir tikslūs. Jeigu tektų viską išgalvoti rankiniu būdu, ji jau būtų mirusi iš bado.

Studijavo – tai būtų per daug paprastas apibūdinimas tam, ką  mergina veikė universitete. Vika studijavo tik tai, kas jai buvo iš tiesų įdomu, o į visa kita tiesiog nekreipė dėmesio. Prisivertė šiek tiek pakentėti ekonomikos paskaitose, truputį pasiklausė verslo psichologijos, tačiau egzaminus ignoravo, laiką skirdama grafikai ir tapymui. Per savaitę suspėdavo užbaigti vieną paveikslą - devyniasdešimties centimetrų pločio, penkiasdešimties aukščio.

Tada palikdavo paveikslą džiūti ir imdavosi praeitos savaitės darbo, jau pakankamai išdžiūvusio ir pasiruošusio kelionei. Atsargiai suvyniodavo, aprišdavo virvele ir nešdavo į mažytę galeriją, kurios savininkė Viką pakankamai gerai pažinojo. Netgi buvo paskyrusi jai nedidelį kampelį, kur tilpo trys, vienas virš kito sukabinti paveikslai. Kiekvieną kartą ten apsilankiusi, Vika nužvelgdavo savo kampą ir įsitikindavo, kad yra atsiradusi viena arba dvi laisvos vietos. Dar niekada neregėjo, kad būtų tuščios visos trys. Paveikslai kainavo nemažus pinigus, pirkdavo juos gan retai. Dalį honoraro pasiimdavo galerijos savininkė, Vikai atitekdavo kruopščiai apskaičiuotas uždarbis, kurio pakako buto nuomai apmokėti, tapybos priemonėms ir dar kažkiek pragyvenimui. Kartais nutikdavo taip, kad per savaitę nenupirkdavo nė vieno darbo. Visos trys jos vietos galerijoje būdavo užimtos, o naujasis paveikslas turėdavo laukti savo valandos sandėliuke. Vika žinojo, kad niekas nepirks paveikslo, kuris nėra eksponuojamas. Ir kad visos trys užimtos vietos pačios savaime nepapildys jos piniginės. Tokiu atveju išeitis buvo paprasta – nešti paveikslą į kitą vietą, kur ji neturėjo jokių lengvatų. Tekdavo sutikti su didesniais nuostoliais. Tačiau netgi tai buvo geriau nei visai negauti pinigų. Vika puikiai žinojo, kaip atrodo gyvenimas be pajamų. Motinai nepaskambinsi ir nepaprašysi pagalbos – ji sau ramiausiai dienas leidžia psichiatrinėje, sugraužusi smegenis narkotikais. Tėvo seniausiai nebėra gyvo, o kreiptis į gimines neleidžia išdidumas. Arba tu dirbi kaip išmanai, arba sėdi ir gailiesi savęs. Antrasis variantas garantavo tik alkį ir beprasmišką pyktį. Vika neturėjo laiko savęs gailėtis.

Universitete tikra studentė ji buvo gal tik pirmus metus. Netgi gavo stipendiją, kol nepradėjo ignoruoti visų be išimties egzaminų. Jie Vikos tiesiog nedomino, kaip ir diplomas. Laikė jį spalvotu popierėliu, kuriam skiriama per daug brangaus laiko. Todėl visai nenuostabu, kad po pirmų egzaminų ja susidomėjo ir vieną dieną mergina išvydo savo pavardę sąrašuose tų, kuriems grėsė rimtas pokalbis dėl tolimesnių mokslų.

Susitikusi su kuratoriumi ji tik stovėjo ir klausėsi, beveik netardama nė žodžio. O ką galėjo pasakyti? Kad jos visiškai nedomina kai kurie dalykai, kurių ji nelankanti? Taip,  nedomino. Ir egzaminai taip pat. 

Tai, ką norėjo žinoti, Vika ir taip žinojo. Ir skubėjo pritaikyti tas žinias savo kuriamuose paveiksluose. Išbandė kelias skirtingas tapybos technikas, vėliau atmetė nepatinkančias ir ėmė tobulinti tą vienintelę, kuria dirbti sekėsi geriausiai. Ta proga ir studijos susitraukė iki minimalaus kiekio paskaitų.

Žinoma, kuratorius jos pasiteisinimus greičiausiai būtų interpretavęs savaip. Mergina neketino su juo ginčytis.

Netrukus po minėtojo pokalbio jai pranešė, kad Vika pervedama į mokamą vietą. Jai pratęsė sesiją, kad galėtų susitvarkyti visus pramiegotus egzaminus. Tačiau Vikai tai tebuvo tušti žodžiai. Ji vis dar vaikščiojo kur norėjo ir kada norėjo. O kai pamatė, kiek jai reikės susimokėti už tolesnes studijas, neprašoma nuėjo pas kuratorių ir pareiškė, kad neturinti tokių pinigų. Greičiausiai ir niekada neturės. Ne, skolon iš banko neims. Ir ne – egzaminų perlaikyti nesiruošianti.

Štai tada kuratoriaus nervai nebeišlaikė ir jiedu apsižodžiavo, o netrukus jos pavardė buvo išbraukta iš sąrašų. Tuo visa studentės istorija ir turėjo užsibaigti.

Visgi mergina neketino pasiduoti. Taip, ją išmetė, tačiau prie universiteto durų juk nestovi apsauga, tikrinanti studentų pažymėjimus. Teoriškai, į paskaitas galėjo patekti kas tik nori. Ji tai ir išbandė – atėjo kitą dieną lyg niekur nieko ir dvi valandas prasėdėjo anglų kalbos bei psichologijos paskaitose. Dėstytojai nekreipė į ją dėmesio. Anglų kalbos mokytojas netgi uždavė klausimą, ji teisingai atsakė. 

Nieko nepasakė ir kiti, kurių paskaitose tykiai prakiūtojo, žymėdamasi į knygelę dominančius dalykus. Dėstytojams buvo vis vien, kas sėdi auditorijose. Tiktai jos draugė Kristina gerokai nustebo, po kiek laiko sužinojusi, kad Vikos oficialiai nebėra universiteto gyvenime. Kad ši virto kažkuo panašiu į šešėlį, kurio niekas nepastebi. Abi kažkuriuo metu netgi susikivirčijo dėl tokio Vikos požiūrio į mokslą, tačiau draugystė dėl to nenutrūko. 

O vėliau Kristina tiesiog priprato ir netgi ėmė pavyduliauti draugei tokio atsainaus požiūrio. Kuomet vykdavo seminarai, laboratoriniai darbai arba egzaminai – Vika dirbdavo namie dėl nieko nesirūpindama, išskyrus savo paveikslus. Žinojo, kad atėjusią atlikti laboratorinių darbų ją susyk pastebės. Neketino rizikuoti. Galvojo eisianti į paskaitas patyliukais tol, kol ją pradės vaikyti jėga. 

Sprendžiant iš dėstytojų budrumo, taip nutikti turėjo dar negreit. 

Galbūt ir niekada.

- - -

Pirmą kartą išvydusi Darijų, ji sutriko. Kalbėjosi su Kristina apie nuotraukas, kurių ši buvo prifotografavusi Šveicarijoje, kai pajuto svetimą žvilgsnį. Jausmas buvo labai stiprus, o ir akis tereikėjo pakreipti vos vos – nepažįstamasis stovėjo Kristinai už nugaros. Šviesiaplaukis vaikinas spigino ją akimis. Ir dar taip intensyviai, kad imk ir prasmek skradžiai.

Vika užsikirto per pusę žodžio, „užkalbinta“ nepažįstamojo žvilgsnio. Jo veidas buvo kažkoks keistas. Ne bjaurus, tiesiog su juo, rodės, buvo ne viskas gerai.

Supratusi, kad jau nebedalyvauja pokalbyje, grįžtelėjo ir Kristina. 

Akimirkai žybtelėjo ryški šviesa – tai fotoaparato blykstė nušvietė koridorių. To visiškai pakako įžiūrėti du randus dešiniajame vaikino skruoste. Taip pat ir akių spalvą - šios buvo šviesiai pilkos. Ir beveik be išraiškos – tiesiog dvi didelės akys, įdėmiai žiūrinčios į ją.

Neišlaikiusi žvilgsnio, Vika dirstelėjo į nustebusią Kristiną. Vaikinas vis dar neketino liautis spoksojęs ir ji pajuto lengvą susierzinimą. Įsimylėjo? O gal su kuo sumaišė? Tartų bent žodį, užuot šitaip akis ganęs...

- Ko nors norėjote? – pirma neištvėrė Vika. 

Išvydo trumpai šmėstelėjusį sutrikimą nepažįstamojo veide. 

- O jūs manęs nepažinote? – paklausė jis.

- Ne.

Susierzinimas šiek tiek prislopo. Be abejo, Vika jį prisiminė. Pastebėdavo besitrinantį koridoriuose. Niekada su juo nesisveikino, niekada nė žodeliu nepersimetė. Tiesiog nebuvo priežasčių jį „pažinti“. Jis tik dar vienas studentas. Vienas iš daugybės.

Pagaliau vyrukas nuleido akis ir, regis, jau ketino eiti šalin. Jeigu ir buvo nusivylęs, to neparodė.

- Ar jūs turite dvynę seserį? – staiga vėl nudiegė ją veriančiu žvilgsniu.

Nejaugi jo nemokino, kad šitaip spoksoti nemandagu?..

- Ne, - skubiai atsakė Vika. Pati nusistebėjo neišrėžusi „o koks tavo reikalas?“. 

- Atsiprašau, - burbtelėjo jis ir tuojau pat įsimaišė tarp kitų studentų, pagaliau palikdamas ją ramybėje.

- Man jis panašus į žudiką maniaką, - tyliai pasakė Kristina. – Su jo galva tikrai kažkas negerai. 

- Jo veidas buvo sužalotas...

- Koks skirtumas? Aš apie tai, kas dedasi jo galvoje. Nereikia net būti eksperte, kad nustatytum diagnozę. 

- Pasisekė, kad tu esi čia, - nusijuokė juodaplaukė.

- Tai jau tikrai, - visai rimtai patvirtino Kristina. 

Vika pajuto, kad judviejų pokalbis išseko, tarsi nepažįstamojo pasirodymas būtų padėjęs tašką. Ji paklausė, kaip draugei sekasi su jos vaikinu. Išklausė trumpą ataskaitą net nepajusdama, kaip dalykinis pokalbis virsta kasdieniškai banaliu. Klausydamasi Kristinos balso mintimis pasinėrė į netolimą ateitį, kai sugrįš namo ir pavakarieniavusi sės dirbti prie kompiuterio. Daugybė įvairiausių surinktų nuotraukų turėjo virsti dar vienu eskizu. Ji jau buvo sugalvojusi temą.

- Atšiprašau, - staiga pažadino kažkieno šveplai pratarti žodžiai. Vika nustebusi dėbtelėjo į neįprastai aukštą studentą, netikėtai atsidūrusį tarp jos ir Kristinos. Ilgšis žiūrėjo tiesiai į ją. – Panele, mano vardaš Juštas, malonu. Labai atsiprašau už trukdymą, norėčiau jumš užduoti vieną... na, tokį keištą klaušimą. Jūs mokate škaityti mintiš?

- Mintis, – aidu pakartojo Vika, šiek tiek užtrukusi išversti šveplus žodžius į normalią kalbą. – Skaityti?

Baisiausiai nustebusi ji dirstelėjo į Kristiną, lyg ieškodama paramos.

- Taip, mintiš. Ar jūs vakaraiš štovite prie lango vienaiš naktiniaiš ir skaitote študentų mintiš?

Absurdiškas klausimas Viką privertė nusijuokti.

- Ar čia toks naujoviškas panų kabinimo būdas?

- Ne, aš tikrai nenoriu jūšų pakabinti, dievaži, - ištiesė delnus ilgšis. – Aš net neklaušiu jūšų vardo. Tik noriu žinoti tiešą. Ar skaitote mintiš?

- Ne, nekaitau aš minčių, - juokėsi Vika. – Tuo labiau vakarais ir prie lango. Dievaži, neskaitau.

- Ačiū, - padėkojo Justas. – Tiek ir norėjau. Višo gero.

Vika, vis dar nenustodama juoktis, dirstelėjo į draugę. Ši irgi juokėsi.

- Kažkokia užburta diena, - pratarė juodaplaukė. – Man atrodo, kažkas aplink mane vyksta, tik dar nežinau, kas. Vienas spokso lyg užkerėtas, kitas klausinėja absurdų... Kada sulauksime trečio?

- Ai, nesakyk, čia buvo geras, - niekaip neketino liautis kikenusi Kristina.

Trečias taip ir nepasirodė. Abi draugės praleido valandą auditorijoje, kur jaunas, simpatiškas vyras kalbėjo apie verslo psichologiją. Paskaita Vikai pasirodė nuobodi ir beveik nenaudinga. Užsirašė vos kelias įdomesnes mintis, papildydama savo pačios pastabomis. Kai pritrūkdavo minčių, susimąstydavo apie du keistuolius, ištikusius ją koridoriuje. Milžinas, pasivadinęs „Juštu“, be abejonės, paliko neblogą įspūdį, nors ir klausinėjo absurdiškų dalykų. O štai nemandagiai spoksojęs vyrukas privertė sunerimti. Galbūt nerimą dar pakurstė Kristina, pakrikštydama jį žudiku maniaku. Nors iš balso nepasakytum, kad yra toks.

O jeigu?...

Kad ir kaip ten būtų, daugiau nei vieno, nei kito nesusitiko tą dieną. Pasibaigus paskaitai, Vika įvertino likusį laiką ir nusprendė, kad šiandien gana. Metas namo.

Grįžusi į savo nediduką dviejų kambarių butą, ji papietavo ir po to kelias valandas prasėdėjo prie kompiuterio, karpydama ir derindama įvairias nuotraukas, žaisdama su spalvomis, nervingai spaudydama tą pačią klavišų kombinaciją, kuri sugrąžindavo darbą į ankstesnį būvį. Vis kas nors neįtiko, kažkas nuolat atrodė negerai.

Kuomet pabodo nervuotis, ji padarė trumpą pertrauką ir išsivirė mėtų arbatos. Ketino susimeistrauti kokį nors sumuštinį, tačiau šaldytuvas pasirodė nuobodžiai tuščias. Kiek pasvarsčiusi, Vika skubiai persirengė, išjungė kompiuterį ir patraukė į antrą pagal artumą prekybos centrą. Arčiausiai jos namų buvęs neįtiko savo dydžiu. Ten nuolatos buvo pilna žmonių ir beveik visą laiką trūko krepšių pirkiniams. O praėjimas prie kasos toks siauras, kad net tuščiomis išeiti sunkoka neaprėktai. Ne, Vika mieliau traukė į kiek toliau pastatytą padorų prekybos centrą, kuriame buvo kiek nori vietos ir galėjai nesibaiminti spūsčių. O retsykiais, kada pasijusdavo labai turtinga, pasivaikščiodavo po specializuotas parduotuvėles, kur kainos buvo didesnės, tačiau ir maisto kokybė nepalyginamai geresnė. Ten ir pardavėjai kalbėdavosi su ja daug maloniau, retsykiais netgi pavykdavo pabendrauti kokia nors neįmantria tema.

Prekybos centre blaškėsi neilgai. Jos mėgiamiausių sąraše buvo vos keturi patiekalai, trims iš jų produktų dar turėjo. Įsimetė pakelį itališkų makaronų, didelę svogūno galvą, priekabiai išsirinko batoną, nors šio sudėtis Vikai visai nepatiko. Ir tik pieno produktų skyriuje užtruko prie sūrių, žiūrėdama į juos ir stebėdamasi, ko jai čia prisireikė. Sūrius pirko retai, valgė dar rečiau. Nusipirktas gabalėlis suspėdavo virsti akmeniu, kad ir koks mažas bebūtų.

Galop įsimetė į krepšelį „feta“ sūrio pakelį. Dar nebuvo tokio ragavusi, kaina irgi nepasirodė stebuklinga. Kiek pasvarsčiusi grįžo į daržovių skyrių ir pačiupo kelis mažesnius pomidorus. Sumokėjusi už viską beveik šešiolika litų, patraukė namo. Dangus jau niaukėsi, žadėdamas neramią naktį. Lauke tebebuvo karšta ir tvanku. Marškinėliai bei džinsai atrodė nuolat priprakaituoti ir nemaloniai sunkūs, taip ir norėjosi viską mesti šalin.

Kuomet grįžo namo, laikrodis rodė devintą vakaro, o mėtų arbata jau buvo ataušusi. Vika pasidarė kelis sumuštinius su feta sūriu ir svogūno griežinėliais (kombinacija jai pasirodė visai maloni), užtraukė užuolaidas, nusimetė visus rūbus ir grįžo prie nebaigto darbo. 

Protas dirbo vangiai, ji nejautė jokio malonumo dėliodama vaizdus. Pasikankinusi gal pusvalandį, nusprendė atidėti viską rytui. Galbūt neišsimiegojo, gal šiaip dieną patyrė per daug įtampos – tiksliai nežinojo. Panaršiusi dešimt minučių po tinklą, išjungė kompiuterį ir nuėjo į dušą. Kiek pastovėjo po ledine srove, kol pasijuto pakankamai sužvarbusi. Tada užsuko vandenį ir dešimt minučių sausino plaukus, leisdama kūnui nudžiūti savaime. Patikrino telefoną, ar nepraleido kokių nors svarbių skambučių ir šmurkštelėjo po antklode.

Užmigo vos sumerkusi akis. 

Vika stovi savo kambaryje, kuris kartu lyg ir ne jos kambarys. Trūksta kai kurių baldų, o vietoje vieno lango sienoje žioji du. Spinta kampe, prie durų gerokai aukštesnė ir gerokai pasenusio medžio, pagaminta greičiausiai praėjusio šimtmečio viduryje. Gelsvai švyti šviestuvas palubėje, tačiau jo šviesa tokia nyki, kad, regis, nė kiek neprisideda prie kambario apšvietimo. Čia viskas tarsi nyra iš tamsos, lyg tamsa nebūtų tamsa, o natūralus, menkas švytėjimas, nepaliekantis gilių šešėlių. Vika markstosi, linguodama nuo vienos kojos ant kitos, kol galop jos pačios nuneša ją į darbo kambarį.

Kompiuteris dingęs, jo niekur nematyti, o toje vietoje stovi molbertas su nebaigtu darbu. Net ir neišbaigtame ji įžiūri pakankamai sudėtingą kompoziciją, kokios dar nebuvo sugalvojusi. Kažkokio seno miesto gatvė, kylanti aukštyn į kalvą. Mergina gelsva suknia šokinėja per žėrinčias balas lyjant sidabriniam lietui. Viskas tepama aukso atspalviais, derinant peršviestumą su giliais šešėliais.

Šalia molberto stovi didelis veidrodis masyviais rėmais. Jis vienintelis liko savo vietoje, atspindėdamas gelsvai švytintį Vikos kūną. Ir dar kažką, sujudantį jai už nugaros.

Mergina nenustemba ir neišsigąsta, kai jos liemenį apglėbia tvirtos rankos. Tarsi tikisi, kad taip ir nutiks, nepaisant to, kad visą laiką čia gyveno viena.

- Tu... – tyliai šnabžda balsas, – pagaliau atėjai.

Ji mato veidą šalia savojo, pažymėtą randu dešiniajame skruoste. Jis atrodo keistai artimas, netgi laukiamas ir geidžiamas. Akys stebi jos atspindį veidrodyje, godžiai nužiūrinėdamos nuogą kūną. Vika nejučia suvokia, kas tuoj įvyks ir ją apima svaiginantis palengvėjimas. Užsimerkia, pajusdama malonų virpulį kažkur giliai kūne, kai jo lūpos paliečia kaklą ir ima godžiai bučiuoti, kildamos prie ausies. Tik mirksniui pramerkusi akis ji pamato veidrodyje paveikslą. Erotišką, švytintį aukso atspalviais. Vietomis gerokai peršviestą, o vietomis – giliuose šešėliuose, tarsi ten būtų kažkokia paslaptis.

Tada gerai pažįstamas nepažįstamasis ją paguldo ant kilimo ir Vika ištiesia rankas, kad susikibtų pirštais su jo pirštais. Užmerkdama akis jaučia jo liežuvį, vinguriuojantį tarp krūtų, keliaujantį žemyn...

Kuomet atsimerkia, vyro  jau nebėra. Vika nežino, kiek laiko praėjo, ji tik jaučia beišsivadėjantį orgazmą ir šiltą kilimą po nugara. Kambarys tuščias, o paveikslo nebėra, jis išneštas. Galbūt parduotas. Toje vietoje paruošta nauja drobė, o šalia molberto padėtas popieriaus lapas su kruopščiai išvedžiotu eskizu. Nuoga mergina, alpstanti vyro glėbyje. Aukso atspindžiai, peršvietimai, paslaptingi šešėliai...

Ji padeda eskizą į vietą ir eina prie veidrodžio. Jame mato tik save, jokio vyro randuotu skruostu. Palengva artinasi prie stiklo, kol visą vaizdą užgožia atsispindinčios Vikos akys. Stiklas maloniai šiltas, teka tarp pirštų praleisdamas į save. Vika užsimerkia, jos atspindys taip pat. Tada ji žengia į priekį. Visai nesvarbu, kur nueis – ten saugu. Viskas mintinai pažįstama, visur jau buvusi.

Stiklas susiveria jai už nugaros, tuščio kambario atspindys išsilygina. 

Vika kurį laiką stovi tamsoje, apsnūdusi ir pavargusi. Tada išeina pro duris į miegamąjį ir gulasi į lovą. Užsitraukia antklodę iki smakro ir susiriečia po ja, prisitraukdama kelius.

Tada užmiega mirtinai tamsiu miegu, kuriame nėra jokių sapnų.

Pabudusi Vika kurį laiką nejudėjo, stengdamasi neišbaidyti keisto sapno likučių. Ne viską prisiminė, tačiau dviejų paveikslų motyvai dar tebebuvo įsirėžę į atmintį. Ramiai pagulėjo, mintyse atkurdama kiekvieną matytą detalę. Du aukso spalvos paveikslai. Viename mergina, šokinėjanti lietuje per balas. Kitame – ji pati, apkabinta nepažįstamo vyro su randu...

Vika krūptelėjo ir atsisėdo. Ne toks jau nepažįstamas – matė jį universitete, jis ją klausinėjo, spoksodamas labai nemandagiu žvilgsniu. Be abejo, tai tas pats vaikis. Bent jau TAS PATS RANDAS.

Ji netikėjo pranašiškais sapnais. Netgi netikėjo sielos egzistavimu. Visa tai pramanas, moksliškai įrodyti neįmanoma, vadinasi, neverta nė tikėti. O sapnas – tai tik pervargusios smegenys dirba savo darbą, išvalo toksinus, susikaupusius per dieną. Susitvarko atmintį, kad vėliau Vika, galėtų iš naujo ja naudotis, dirbdama savo darbą. Tobula biologinė mašina ir jokios mistikos. Tiktai retsykiais taip pasitaiko, kad perrikiuojami atsiminimai netikėtais rakursais susipina tarpusavyje, išgaudami fantasmagoriškus vaizdus. Pavyzdžiui, kad ir tas vaikis iš universiteto su randu, dulkinantis ją ant grindų priešais molbertą...

Vika prasikrapštė akis ir pakilo ieškoti išmėtytų drabužių. Suradusi marškinėlius susiraukė, užuodusi įsigėrusio prakaito kvapą. Regis, pats laikas dieną paskirti skalbimui.

- - -

Prie auditorijos durų besibūriuojantys studentai tarpusavyje kalbėjosi pakankamai tyliai ir tik dėl jų gausos koridoriuje nuolat gaudė žemas, jau įprastas šurmulys, tarsi bičių avilyje pavasarį. Vika pastebėjo Kristiną, įsikūrusią tamsiame kampe, kur koridorius suko į dešinę. Draugė glaustėsi nugara prie vėsios sienos ir jau nedaug trūko, kad būtų prisiglaudusi prie jos krūtine – po vidurdienio nuo karščio negelbėjo net ir šešėliai.

- Na ir pavasaris... – atsiduso Kristina. – Įsivaizduoju, kas bus vasarą.

Smalsiai pažvelgė į besirausiančią kuprinėje Viką.

- Tai nusprendei ir į neįdomias paskaitas ateiti?

- Štai, pažiūrėk, - neatsakė Vika, ištiesdama draugei du popieriaus lapus. Du eskizus, kuriuos paskubomis nupiešė šįryt, dar prieš įjungdama skalbimo mašiną.

- Kas čia? Būsimi paveikslai?

- Aha. Ką manai?

Kristina apžiūrėjo mergaitę, šokinėjančią per balas. Darbas buvo nespalvotas, tik kampe sužymėti spalvų sutrumpinimai, kuriais šiek tiek galėjo pakankinti vaizduotę. Sukeitusi lapus vietomis, prikando lūpą.

- Kas ji? – parodė į nuogą merginą, apglėbtą neryškaus vyro silueto.

Vika abejingai trūktelėjo pečiais, neketindama gilintis į smulkmenas.

- Save piešei? – įsmeigė akis į draugę Kristina. Tada šyptelėjo, išvydusi reakciją. – Prieš veidrodį, ar ne?

- Tai ką manai? – nesileido į smulkmenas ši.

- Norėčiau pamatyti juos nutapytus, - linktelėjo Kristina, grąžindama eskizus. – O kodėl ne kompiuteriu?

- Aš juos susapnavau, - burbtelėjo Vika. – Neturėjau laiko kompiuteriu maketuoti, kad nepamirščiau. Klausyk, man reikia, kad tu juos nuskenuotum ir atsiųstum man į paštą. Šiandien. Sugebėsi?

- Greičiausiai, - kiek pagalvojusi sutiko draugė. – Tu dėl to ir atėjai čionai?

- Šiandien man skalbimo diena, - Vika vėl ištiesė eskizus Kristinai. – Į paskaitas ateisiu pirmadienį po pietų.

- Aha, kurgi ne...

Jos atsisveikino, Kristina palydėjo draugę apmaudžiu žvilgsniu. Truputį pyko, tačiau ne ant Vikos – ant savęs. Už tai, kad taip ir nepasiryžo susitvarkyti gyvenimo, kaip tą padarė draugė. Studijavo teturėdama viltį, kad gavusi diplomą kažkur įsidarbins. Kur – net neįsivaizdavo. Tuo tarpu Vika nesuko sau galvos panašiais niekais – ji gyveno čia ir dabar, studijas pajungdama tik kaip pagalbinę priemonę kvalifikacijai kelti. Kristina ir žavėjosi jos padėtimi, ir pavydėjo, tačiau pati nė nekrustelėjo iš vietos.

Pažvelgė į rankose laikomus eskizus.

„Susapnavai...“ – mintyse pakartojo, nužvelgdama erotišką turinį. – „Kad man tokie sapnuotųsi...“

Užsisvajojusi ir beveik nepastebėdama aplink ją esančių žmonių, Vika pastūmė laukujas duris ir išėjo iš universiteto. Į veidą tvoskė popietės kaitra, sumišusi su automobilių išmetamomis dujomis, dulkėmis ir silpnu cigarečių tvaiku.

Pasiekusi laiptų apačią staiga pajuto prisilietimą prie peties ir išsigandusi atsisuko. Niekas jos nešaukė vardu, niekas nesistengė atkreipti dėmesio, o dabar prieš ją stovi šviesiaplaukis vaikinas ir jai šypsosi, kažką sakydamas tyliu balsu. Vika ne iš karto susigaudė.

- Sveika. Atleisk, kad išgąsdinau, - pakartojo jis. – Nenorėjau...

Pažinusi randą jo veide, Vika pažino ir jį patį, vakar taip nemandagiai spoksojusį ir kalbinusį ją. Netgi prisiminė, ko klausė. Tiesa, dabar jis nebespigino jos akimis ir netgi šypsojosi, bet visgi...

- Ir vėl tu... – išsprūdo Vikai. Ji pasigailėjo, kad šalia nėra Kristinos – dviese būtų saugiau šnekučiuotis su „žudiku maniaku“.

- Aš Darijus, - studentas ištiesė jai ranką. Mergina kiek abejodama pažvelgė į jo delną. – Vika, mudviem reikia pasikalbėti.

Ji jau ketino papurtyti galvą, tarsi sakydama „ne, nereikia“, tačiau nutirpo, tik dabar suvokusi jo žodžius.

- Iš kur žinai mano vardą?

- Tu pati man jį pasakei. Vakar, naktį.

- Nieko aš tau vakar ne...

Ji atsitraukė kelis žingsnius atgal, nudiegta prisiminimo.

Šalia molberto stovi didelis veidrodis masyviais rėmais. Jis atspindi gelsvai švytintį Vikos kūną. Ir dar kažką, sujudantį jai už nugaros.

Vika sunkiai nurijo seiles ir sutvardė virpulį.  Nejaugi sapnas visai nebuvo sapnas? Nejaugi ji iš tiesų buvo ten, su juo?

- Mudviem reikia pasikalbėti, - pakartojo Darijus tyliu balsu. 

Ji sutrikusi pažvelgė į jo akis, ieškodama blogų ženklų. Akys kaip akys. Atviras, smalsus žvilgsnis. Jau ne toks įkyrus, bet visgi smalsiai tyrinėjantis  jos veidą. Tikriausiai randas kaltas, kad jis atrodo šiek tiek pavojingas. O jeigu jo nebūtų? Ar prieš ją vis dar stovėtų „žudikas maniakas“?..

- AŠ tau pasakiau savo vardą? – pasitikslino Vika, jiems pasitraukus nuo laiptų į medžių šešėlį.

- Tu...

- Vakar naktį? Kada?

- Beveik vidurnaktį. Tu išėjai į kiemą ir pakvietei mane išeiti. Tada mudu kalbėjomės, kol pradėjo lyti.

- Vakar naktį aš miegojau, - sumurmėjo Vika.

- Tačiau tu kažką prisimeni, ar ne?

Ji neramiai dirstelėjo į jį, svarstydama, kiek realus galėjo būti jos sapnas.

- Iš to, ką bandai man papasakoti – nieko.

- Bet kažką prisimeni...

Ji kiek patylėjo, suerzinta jo įžvalgos. Didelio čia daikto. Pati išsidavė.

- Apie ką mudu kalbėjome kieme? – nusprendė sužaisti Darijaus žaidimą.

Jis kiek pagalvojo, tada trumpai papasakojo jai apie tariamą susitikimą trumpais sakiniais. Istorija jai pasirodė keista ir netgi juokinga – jis net nesutriko pasakodamas, kaip Vika jį pabučiavusi ir nutempusi į laiptinę, kad išgelbėtų nuo žaibo. Tarsi konstatuotų faktus.

- Atleisk, - ji pasitaisė kuprinę ir palietė jo ranką, lyg ramindama. – Gražus pasakojimas, bet man reikia eiti.

- Žinoma, - linktelėjo Darijus. Neatrodė nei įsižeidęs, nei sutrikęs. Tarsi būtų tikėjęsis kažko panašaus.

- Tu juk nesitikėjai, kad patikėsiu... Na, pats suprask – tai DAUGIAU nei keista... – Vika pabandė atsiprašyti. Žinoma, ji nepatikėjo, tačiau neketino įžeisti šio keistuolio. Kas, jeigu įsižeidęs jis taps pavojingu? Galbūt netgi randą gavo už panašius išsišokimus. Kas žino?..

Darijus dar kartą žvilgtelėjo į ją pavargusiu žvilgsniu ir vėl linktelėjo, tarsi viską suprasdamas. 

Tik perėjusi gatvę ir pasukusi už kampo ji pajuto, kaip stipriai nuo įtampos virpa pirštai.

5.

Ji ir kita ji

Darijus palydėjo Viką akimis, svarstydamas, ar tik nebus suklydęs. Jeigu ši keistuolė ir vaidino, tuomet darė tai stulbinamai puikiai. 

Tiesa, ji akimirkai sutriko – kai jis paminėjo judviejų susitikimą naktį. Štai tada Vikos mintys nuklydo kažkur į šalį, ji ėmė svarstyti. Galbūt prisiminė. O galbūt jis ją užklupo nepasiruošusią įtikinamai meluoti, jeigu tai iš tiesų buvo žaidimas.

Darijus pasiėmė savo odinį krepšį ir patraukė lėtu žingsniu, stengdamasis mintyse sudėlioti viską į vietas.

Jeigu Vika meluoja, tuomet ji viską pamena, viską žino. Tai tiesiog kažkoks psichologinis žaidimas, kad paerzintų jį. Anksčiau ar vėliau turėtų paaiškėti jo taisyklės. Tačiau kodėl tada Vika sutrikusi nesusitvardė iš karto? Kam jai buvo reikalinga tiek laiko mintimis klaidžioti kažkur kitur, kol jis papasakojo, kas įvyko naktį kieme? Tik po pasakojimo ji nusiramino, tarsi jai būtų gerokai palengvėję. 

Antra vertus, jeigu ji iš tiesų tokia mistiška ir neprisimena, ką veikė naktį, tuomet jos sutrikimas jau reiškia kažką kita. Tai ne vaidybos dalis, galbūt Vika iš tiesų prisiminė kažką, kas ją privertė sunerimti, kas siejo juos abu. Tada visos jos emocijos tampa aiškios ir suprantamos. Taip pat ir jos noras kuo greičiau atsisveikinti su Darijumi. Dievaži, jis irgi paskubėtų atsisveikinti su mergina, kuri jį imtų persekioti dėl to, kad naktį įvyko kažkas, ko jis negali prisiminti.

Jam traukiant pro stotelę, stabtelėjo raudonas autobusas. Darijus žvilgtelėjo į jo saloną, į lentelę su užrašais ir patenkintas įšoko pro duris. Maršrutas jam tiko.

Diena pasitaikė siaubingai karšta, o transporte, kaip tyčia, neveikė kondicionavimo sistemos. Neapsikentęs išlipo trečioje stotelėje ir  patraukė pėsčiomis, stengdamasis laikytis pastatų šešėliuose. Po dešimties minučių pasiekęs siaurąjį skersgatvį, vedantį į vidinį kiemą, jis vėl susidūrė su Vika, kuri taip pat traukė namo.

- Tu ką, persekioji mane? – nustebo mergina.

- Aš čia gyvenu.

- A, tikrai... – prisiminė ji.

Darijus žengė pirmas, nugara jausdamas jos nepatiklų žvilgsnį. Neketino įkyrėti, vėl pradėdamas pokalbį apie tą naktį, tačiau Vika pati užkalbino.

- Tai kur, sakei, mes susitikome vakar vidurnaktį? – išgirdo Darijus merginos balsą. Jautė nežymią pašaipą, lyg ji žaistų, nesitikėdama rimto rezultato.

Jis sustojo prie įėjimo į laiptinę, pažvelgė į skersgatvį ir parodė.

- Štai ten, po tavo kambario langais.

- Tai tu jau žinai, kur mano kambario langai... 

- Taip, žinau, - pyktelėjo jis, suerzintas jos pašaipaus tono. – Užpraeitą vidurnaktį, tu stovėjai tame lange ir spoksojai į mane. Štai ten, į antrą aukštą.

- O tu spoksojai į mane? - konstatavo Vika tuo pačiu pašaipiu balsu.

- Įsivaizduok sau, buvau pabudęs po labai šlykštaus sapno ir bandžiau atsivėdinti, - dabar jau ir Darijus pasistengė, kad jo balsas skambėtų kandžiai. – Pasižiūriu žemyn, o ten stypso lange apuokas vienais naktiniais, spokso į mane ir dar... dar mintis skaito.

Jis sugniaužė durų rankeną, tačiau nenulenkė jos. Vika niekur neskubėjo. Juo labiau – po paskutinių žodžių jos veide jis išskaitė nuostabą.

- Aš mintis skaičiau? – pakartojo mergina.

- Nesvarbu, pamiršk.

- Šaunu. Pirma tu man aiškini, kad turiu prisiminti, o dabar...

- Sakau, pamiršk, - pakartojo Darijus. Šį kartą labai ramiu balsu, prarijęs emocijas. – Tai buvo... kvaila. Ir visa ši istorija ir žaibas ir... viskas.

Jis staiga pažvelgė į kiemo grindinį, prisiminęs ryškų blyksnį. Jei tai buvo ne sapnas ir žaibas iš tiesų trenkė, juk turėjo likti kažkokia žymė.

Darijus paleido durų rankeną ir paėjėjo į kiemą, dairydamasis į žemę. Akys iš karto užkliuvo už smarkiai išsikišusio akmens, pūpsojusio prie pat kanalizacijos grotelių, kiemo viduryje. Jis buvo keistos formos, tarsi neišsiskleidęs žiedas. Priėjęs arčiau išvydo skylę apsvilusiais kraštais tarp akmeninių „žiedlapių“ ir kaipmat viską suprato. Jis triumfuodamas pažvelgė į Viką, kuri tebestovėjo toje pačioje vietoje.

- Ateik čia, pažiūrėk pati, - pakvietė.

Mergina prisiartino, smalsiai palinko prie deformuoto akmens.

- Čia kas?

- Šioje vietoje, - išsitiesė Darijus, - ir trinktelėjo tas pats žaibas, apie kurį pasakojau. Nuo didelio karščio akmuo išsideformavo, virsdamas štai tokiu, kokį matai. Tokioje liūtyje mus galėjo lengvai nutrenkti...

Jis užsikirto, išvydęs jos pašaipų žvilgsnį.

- ... bet, aišku, tu tuo netiki, - užbaigė kiek sarkastiškai.

- Klausyk, Darijau...

- Lik sveika, Vika, - nutraukė Darijus, traukdamas link laiptinės.

- Tu juk pats supranti, kaip absurdiškai skamba visas šis reikalas!

- Lik sveika, Vika, - pakartojo jis, užtrenkdamas paskui save laiptinės duris. 

- - -

Nedidelėje, lygiai nuskustoje pievelėje prie upės juokėsi keturios išvaizdžios merginos, apsivilkusios tikrai nekasdienius rūbus. Dailios šukuosenos, subtilus makiažas, visai neseniai pakoreguotas čia pat besisukiojančios studentės visažistės. 

Justas klūpojo priešais trikojį, niurzgėdamas panosėje burtažodžius ir derindamas savo fotoaparatą. Ant žolės, visai šalia jo, gulėjo didelis baltas skydas, iš parversto krepšio buvo pabirę visokie atsarginiai akumuliatoriai, laidai ir netgi į atskirus maišelius įvynioti objektyvai.

Darijus be garso sustojo šalia ir pasipiktinęs ėmė rinkti nuo žemės brangius objektyvus.

- Jeigu tu taip juos prižiūri, daugiau neskolinsiu, - pagąsdino.

- O kas jiems nutiks... – burbtelėjo Justas. – Sveikas. Labai gerai, kad tu čia.

- Tikrai?

- Vaida pageidavo tavęs, – milžinas mostelėjo į merginas, į vieną iš jų, rusvais plaukais ir žalsvomis akimis.  Niekas nežinojo, kokia iš tiesų Vaidos akių spalva- ši dėvėjo spalvotus lęšius, kurių turėjo trijų atspalvių. – Sakė, jai labai patikai praeitą kartą, tai dabar... pats supranti.

Justas priglaudė akį prie fotoaparato akutės, vos vos suktelėjo objektyvą ir spragtelėjo.

- Gal gali nueiti ir palaikyti skydą? – paprašė.

Darijus net nekrustelėjo. Nešioti skydus buvo ne jo darbas – tai strazdanosis vaikis, Justo brolis turėjo tokią privilegiją. Jis ir pašoko nuo suolelio, kur žinutes telefonu rašė. Pakėlęs skydą, nubėgo prie merginų nesidairydamas. Tik kai jau atsidūrė visai šalia, pakėlė akis, profesionaliu žvilgsniu pažvelgė į brolį, į saulę ir atsitraukė per kelis žingsnius į dešinę. Pastatė skydą ir pakreipė taip, kad ant merginų kristų vos įžiūrimas saulės zuikis.

- Gerai, - riktelėjo Justas.

Vaikis strazdanota nosimi sustingo, plačiai nusižiovaudamas. Justas spragtelėjo dar du kartus. Patikrinęs rezultatą linktelėjo:

- Šaunu, galime pradėti.

- Aš ją vėl šiandien sutikau, - pratarė Darijus, abejingai stebėdamas merginas, pasitraukiančias iš kadro. – Juodaplaukę.

- Leisk atspėsiu – tai vis dėl to JI? – neatsisuko Justas, ženklais parodydamas, kad pirma pradės nuo blondinės gundančiai kuklia suknele.

Darijus sekundę uždelsė, svarstydamas, ar verta draugui duoti pretekstą suabejoti. Jeigu jis pats abejos, Justas ko gero rimtai imsis savo grasinimų ir pabandys susidraugauti su Vika. O tai jis sugeba, talentą turi.

- Tai ji. Žaidžia savo mažyčius psichologinius žaidimus, - sumelavo.

- O ta mažytė psichologė vardą turi?

- Visi turi vardus. 

Justas nepatenkintas paliko fotoaparatą ramybėje ir pažvelgė į Darijų.

- Tu dėl savo dviejų dienų termino rimtai kalbėjai? – paklausė šis. 

- Ką? – nesuprato Justas.

- Sakei, kad jeigu aš dvi dienas nesiimsiu iniciatyvos, tai tu pats imsies juodaplaukės.

- Ak štai dėl ko tu čia suki ratus! – nusijuokė Justas. – Nusprendei, kad esu pavojingas tavo intymiam gyvenimui?

- Aš žinau, kad esi pavojingas. Todėl ir noriu sudėlioti taškus.

- Supratau,  - sumojavo ranka milžinas. – Juodaplaukė tavo, man prie jos geriau nesiartinti... Bent jau tol, kol judu mirtinai neįsikibote vienas kitam į gerkles.

- Taip, kažką tokio ir norėjau išgirsti, - linktelėjo Darijus. 

Jis grįžtelėjo į Vaidą, kuri įsikibo jam į parankę, pritykinusi iš šono.

- Sveikas, - nusišypsojo jam mergina. – Ar turėsi šiandien man laiko?

- Ar padėsi man išpakuoti įrangą? – atsakė klausimu.

Jiedu atsargiai išpakavo Darijaus daiktus, pastatė trikojį, išskleidė apvalų, baltą skydą, skirtą šviesai atspindėti. Kadangi Justo brolis jau buvo įdarbintas, Darijus pakvietė visažistę, kuri nuobodžiavo, likusi be darbo. Mergina jau mokėjo naudoti baltą skydą ir žinojo jo paskirtį, daug aiškinti neprireikė. Jie trise pasitraukė kiek toliau nuo Justo kompanijos, prieš storą, virš vandens sukumpusį medį. Jo pavasarinė lapija sudarė puikų, lengvą foną, kuriame Vaida su savo rusvais plaukais, žalsvomis akimis ir švelniai rausva oda sukūrė keistai raminantį rudens motyvą.

Tik prisitaikęs į ją, Darijus suprato, kad kažkas negerai su jo fotoaparatu.

Pusiau profesionalų veidrodinį fotoaparatą jis visados laikė nustatęs rankinio valdymo režimu. Tiek diafragmą, tiek jautrumą, tiek fokusą valdė jis pats, nepasitikėdamas įnoringa automatika. Tačiau dabar kelias dienas nejudintas prietaisas buvo nustatytas į automatinį režimą. Tam reikėjo pasukti gana nepaslankų jungiklį – sunkiai tikėtina, kad būtų pats peršokęs. Kažkas naudojosi fotoaparatu, kol jo nebuvo namie.

Suirzęs Darijus grąžino jungiklį ties „M“ raide ir pabandė kol kas negalvoti apie tai. Išsiaiškins vakare, o kol kas nevertėjo savo pykčių perkelti ant niekuo dėtos Vaidos pečių. Ji čia atėjo padirbėti, papildyti savo „portfolio“.

Darijus nenuolaidžiavo savo modeliams. Minutę improvizacijai suteikdavo tik pačią paskutinę akimirką, kai jau būdavo išbandęs visas savo sumanytas pozas, pagavęs visus, jo manymu, vertus dėmesio rakursus bei akimirkas. Nors fotoaparato atmintis leido daryti šimtus nuotraukų, jis apsiribodavo tam tikru jų kiekiu, perteklių laikydamas bereikalingu galvos skausmu. Visažistė truputį atsitraukia su šviesą atspindinčiu skydu, dešinysis Vaidos skruostas patamsėja iki reikiamo lygio. Tada trys „tikrieji“ kadrai. Vienas iš jų bus geresnis už kitus, to ir pakanka.

Nufotografavęs kelias dešimtis nuotraukų jis leido Vaidai pasimaivyti taip, kaip jai atrodė geriau. Padarė dar kelis kadrus, tačiau jau be didelio ūpo. Vaida, kaip ir visi modeliai, kartojo tas pačias klaidas – vaikiškai įsispoksojo į objektyvą ir stengėsi atrodyti kiek galima erotiškesnė, peržengdama ribas. Netgi nuleido petnešėlę kiek galima žemiau, atidengdama kairę krūtį beveik iki spenelio. Tik dėl jos įgeidžių jis nufotografavo paskutinę nuotrauką ir išjungė fotoaparatą.

- Manau, šiam kartui užteks.

Šiek tiek nusivylusi Vaida nuleido akis ir pasitaisė drabužius. Visažistė dar kiek palaukė, tada suskleidė skydą ir užsirūkė. Pusantros valandos žaisti su atspindžiu, sekiojant nestovinčią vietoje saulę jai buvo nuobodu. 

Justas jau įpusėjo darbą su antra mergina, skirdamas savo mūzoms perpus mažiau laiko. Užtai neribojo jų saviraiškos laisvės.

- O jeigu mudu susitiktumėme kitą kartą kiek uždaresnėje aplinkoje? – mąsliai grąžydama pirštus pasiūlė Vaida. – Ar galėtum padaryti mano... kiek atviresnių nuotraukų?

- Aš neužsiimu erotine fotografija, - pasakė Darijus, pakuodamas trikojį į dėklą. – Jeigu nori, klausk Justo. Manau, jis sutiks.

- Tu geresnis fotografas. Norėčiau, kad tai būtum tu, - nesutiko mergina.

Darijus pažvelgė į jos žalias akis. Jautėsi pamalonintas, nors tas komplimentas aiškiai turėjo užslėptų prasmių. Gerų ar blogų – parodytų būsima sesija. Tačiau jis nebuvo suinteresuotas matytis su Vaida dažniau, nei darė tai iki šiol. Be to, mergina rodė pernelyg daug dėmesio jam, o tai trikdė, netgi šiek tiek tolino nuo minčių apie Viką, kurios visą dieną neapleido nė sekundei.

- Modeliams tokios nuotraukos nėra būtinos, - ramiai paaiškino. – Jei nori, galime padaryti vaizdų su aptemptais drabužiais.

- Tai ne dėl portfolio, - nusišypsojo Vaida. – Tai dėl savęs.

Darijus papurtė galvą.

- Ne.

- Aš tau sumokėčiau, - neatlyžo Vaida.

- Tai kas, - sumurmėjo Darijus. – Aš nežinočiau, ko iš tavęs nuogos reikalauti. O pridaryti nuotraukų vardan proceso... Pasižiūrėk internete – ten pilna tokių.

- Manau, tu sugebėtum.

Jis atsiduso ir paliko fotoaparatą ramybėje. Pažvelgė į jos žalias akis, atkakliai tebesitikinčias pergalės. Darijus žinojo, kad Vaida – maištinga siela. Jeigu ne jo paties atkaklumas, ji greičiausiai neklausytų ir maivytųsi prieš objektyvą kaip jai atrodytų geriau. Ir gautų į rankas tuzinus kadrų, kuriuos padarytų bet kuris mėgėjas su gera aparatūra. Tik pabijojusi likti be fotografo ji nusprendė nesipriešinti jo norams. O paskui jau ir sustoti nebepajėgė. Darijus nežinojo, kas ją suvaldė – ar jo atiduodamos aukštos kokybės fotografijos, ar ją jaudino pats procesas tapti nuolankia. Be abejonės – Vaida buvo tiek pat pilna netikėtumų, kiek ir graži. Darijus mažiausiai norėjo susipažinti su jos užslėptąja puse – jam pakako ir to, ką jau spėjo joje pažinti. Ir jam tai nepatiko.

- Išsiimk linzes, - paprašė jos.

Vaida kiek sutriko po tokio reikalavimo. Kiek paabejojusi ir pakovojusi su Darijumi žvilgsniu, pasuko galvą į šoną ir padarė tai, ko prašyta. Kai vėl atsisuko, jis nustebo – viena merginos akis buvo šviesiai pilka, kita – žydra. Dabar Vaidos žvilgsnis atrodė labai jau keistas, mistiškas, beveik hipnotizuojantis. Sunku buvo susitaikyti su tokiu neatitikimu ir jau vien toks kontrastas vertė atidžiau į ją žvilgtelėti.

Susigėdusi mergina nuleido akis.

- Dabar supranti, kodėl... – sumurmėjo ji.

- Tau reikėjo tai parodyti anksčiau, - pasakė Darijus. – Dabar visas nuotraukas teks ištrinti.

- Ką? – išsigando ji. – Juokauji?!

- Tu nuo manęs paslėpei tai, ką turėjai geriausio, - pasakė jis griežtu balsu. – Mes galėjome padaryti daug geresnių nuotraukų. Neprilygstamų! Dabar gi visa diena iššvaistyta veltui...

- Darijau, bet man jų REIKIA!

- Su savo linzėmis tu esi viena iš tūkstančių, - Darijus neketino jos gailėtis. – O be jų – viena iš nedaugelio. Spręsk pati, ko labiau nori, Vaida. 

Jis įdėjo fotoaparatą į krepšį, ten pat sukrovė atsargines dalis, taip duodamas ženklą, kad jo greitai čia nebeliks. Mergina spoksojo nereginčiomis akimis į upę, kovodama viduje su emocijomis.

- Tikrai manai, kad sugebėtum padaryti geresnių nuotraukų? – atsargiai paklausė.

- Taip.

- Nežinau, aš... niekam niekada nerodžiau, kad turiu tokį apsigimimą. O tu dabar sakai, kad tai – privalumas...

- Kvailys buvo tas, kuris tavo akis pavadino apsigimimu, - pasakė jis grubiai. – Jos nuostabios.

Ji vangiai šyptelėjo.

- Man kartais sunku suprasti... Tu bariesi, ar visgi sakai komplimentus?

- Taip, - šyptelėjo Darijus, nesigilindamas į atsakymo prasmę. – Susitiksime kitą kartą, Vaida. Tik be linzių. 

- Ei! – ji žengė jam iš paskos. – Kitą kartą – tai vėl po savaitės? Penktadienį?

- Negalėsi? – grįžtelėjo Darijus.

- Ne, aš tiesiog pagalvojau... Rytoj galėčiau suorganizuoti vietą už miesto, sodyboje. Ten dabar labai graži gamta. Upė, miškas, atodanga... Kaip manai, rastum laiko?

Darijus kiek pagalvojo.

- Nežinau, - pasakė sąžiningai. – Kol kas negaliu nieko žadėti.

- Tačiau, - neatlyžo mergina, - tu nieko prieš, jei paskambinčiau tau dvyliktą valandą? 

Jis linktelėjo sutikdamas. Vaida kitaip greičiausiai nebūtų palikusi ramybėje, o dabar būtent to ir reikėjo. Pabūti ramiai, pagalvoti.

Jis mostelėjo jai atsisveikindamas, pamojavo Justui ir netrukus jau traukė salotiniais atspalviais persunktu parku link artimiausios autobusų stotelės, ketindamas pagaliau užsidaryti nuo viso pasaulio.

Vika jį kankino savo mįslėmis, o Vaida akivaizdžiai viliojo, neketindama paleisti. Būtų atsikratęs antrosios, tačiau ši nelauktai išmetė kozirį. Su jos neprilygstamu žvilgsniu iš tiesų galima padaryti nepakartojamų nuotraukų – vaizduotėje Darijus be perstojo žaidė jos atvaizdu, suteikdamas jam vis įmantresnes išraiškas. 

Ir tik grįžęs namo jis pagaliau atsikratė įkvėpimo sukeltų vaizdinių, pagaliau grįždamas prie juodaplaukės.

- - -

Iškrovęs visas nuotraukas iš fotoaparato atmintinės į kompiuterį, Darijus paleido peržiūros programą ir vos užmetęs žvilgsnį suprato, kad kažkas negerai. Pirmas kadras buvo juodutėlis. 

- Kas per... – sumurmėjo jis, peršokdamas į antrą kadrą. Šis taip pat buvo juodas lyg naktis. Trumpam sumažinęs programos langą, jis spustelėjo pele patį failą.

Abi juodos nuotraukos buvo darytos prieš dvi dienas, labai anksti ryte. Kaip ir trečia, ir ketvirta...

Sugrąžinęs programos langą, jis pervertė kadrus. Juodas. Dar vienas juodas. Po velnių, kas čia darosi? 

Darijus prisiminė dieną aptikęs nureguliuotą fotoaparatą. Matyt, kažkas iš tiesų paėmė jį be jo žinios ir pasuko reguliatorių. Tačiau, net ir nustatytas automatiniu režimu, fotoaparatas turėjo panaudoti blykstę. Kažkas visgi turėjo atsirasti kadre. O čia buvo tuštuma.

Atsivertęs septintą iš eilės kadrą jis pagaliau suprato, kas nutiko. Tačiau pats vaizdas jį gerokai išgąsdino.

Kad ir kas paėmė fotoaparatą, iš pradžių panaudojo jį rankinio valdymo režimu. Savaime suprantama, taip nureguliuotas prietaisas nieko „neišvydo“ tamsoje. Jis nepanaudojo blykstės. Tačiau vėliau žmogus susiprato ir pasuko reguliatorių. Ir padarė dar keturis kadrus, šį kartą jau kaip pridera.

Nufotografuotas buvo jis pats, stovintis prie lango ir besišypsantis. Du beveik identiški kadrai. Trečiame jis artinosi prie to, kuris jį fotografavo. Tiesdamas ranką, lyg ketindamas atimti prietaisą. Jokio pykčio veide, o tai nesiderino su jo nuostata, kad NIEKAS negali be jo žinios imti JO fotoaparato neatsiklausęs.

Ketvirtame kadre matėsi keli pirštai bandantys uždengti objektyvą. Dalis JO kambario pro tarpupirščius buvo nušviesta blykstės.

Kita nuotrauka jau buvo pažįstama. Vaida medžio ir upės fone.

Sutrikęs Darijus sugrąžino keturias neprofesionaliai darytas nuotraukas. Keisčiausia buvo tai, kad jis niekaip negalėjo prisiminti, kokiomis aplinkybėmis tai nutiko. Failai meluoti negalėjo – fotoaparatas automatiškai žymėdavo nuotraukos sukūrimo datą. O tai įvyko vos užvakar, pirmą valandą ryto. Kurgi jis buvo prieš tai?..

Buvo universitete. Tada grįžo namo, pavalgė ir išėjo su Justu į sporto salę. Užtruko ten iki keturių, tada vėl patraukė namo, pakeliui aplankydami prekybos centrą, kur nusipirko butelį alaus. Išgėrė alų žiūrėdami paskutines Justo nuotraukas, šis išsidangino apie septintą valandą. O tada jis praleido vakarą kaip visada – pavakarieniavo, panaršė internete ir nuėjo miegoti. 

O tada kažkas pirmą valandą ir septyniolika minučių nakties paėmė jo fotoaparatą ir nufotografavo jį, stovintį prie lango. Pripleškino juodų kadrų. Pastebėjo, kad blykstė neveikia, paknebinėjo reguliatorių ir spėjo padaryti dar keturis kadrus, kol jis uždengė objektyvą.

O tos pačios dienos vakare jis pirmą kartą „kalbėjosi“ žvilgsniais su Vika...

Darijus atsivertė pačią aiškiausią nuotrauką ir pabandė joje surasti kokių nors įkalčių. Jis pats atrodė įprastai, nebent veido grimasa liko nepatenkintas. Naktinės užuolaidos buvo atitrauktos, pro dienines žibėjo stiklas. Blykstės šviesa gana gerai atsispindėjo nuo jo, tačiau smulkesnių detalių atspindyje neliko. Jis galėjo nustatyti, kur maždaug stovėjo įžūlus atėjūnas. Prie pat rašomojo stalo, kur paprastai ilsėdavosi fotoaparatas.

Atidžiai ištyrinėjęs visus atspindžius, Darijus nusprendė, kad nieko daugiau nebenustatys. Kambario durys nakčiai rakinamos iš vidaus. Žinoma, ne kiekvieną naktį - kartais pamiršdavo. Greičiausiai ir tada pamiršo, antraip iš kur jo kambaryje būtų svečių?

Palikęs  kompiuterį ramybėje, jis nuėjo į virtuvę, kur motina tebetvarkė indus po vakarienės, o tėvas skaitė laikraštį, viena ausimi klausydamasis urzgiančio televizoriaus.

- Kuris iš jūsų užvakar naktį ėmėte mano fotoaparatą? – paklausė.

Motina nustebusi atsisuko ir papurtė galvą, kaltinamu žvilgsniu nudelbdama tėvą. Šis pažvelgė į Darijų pro akinių viršų, akimirkai palikęs laikraštį ramybėje. Dar prieš jam išsižiojant Darijus suprato, kad abu nekalti.

- Aš tai tikrai neėmiau, - sududeno tėvas. – Net nežinočiau, ką ten spausti.

- Ar kas nutiko? – susirūpino mama. – Sugedo?

- Ne, - nerūpestingai burbtelėjo Darijus, nebeketindamas kvaršinti jiems galvų. – Veikia. Tiek to, nesvarbu.

- O kodėl naktį? – susidomėjo tėvas. – Kodėl ne dieną?

- Ai, nesuk galvos...

Darijus neketino pasakoti smulkmenų – motina ir taip nervinga, o čia dar tokia istorija apie naktinius svečius, kurių niekas nematė, niekas neregėjo. Prieš grįždamas į kambarį jis patyliukais patikrino, ar užrakintos buto durys. Dėl viso pikto užnėrė grandinėlę. Grįžęs į savo kambarį užsirakino, patikrino duris, ar iš tiesų užrakintos, dar kelias minutes pastovėjo, spoksodamas į jas ir svarstydamas, kokių dar priemonių būtų galima imtis. Galop nusprendė, kad neverta pulti į kraštutinumus ir sugrįžo prie kompiuterio.

Laikrodis rodė penkias po septynių.

Sukūręs katalogą pavadinimu „keistenybės“, į jį nukopijavo naktines nuotraukas, nusprendęs dėl jų vėliau pasitarti su Justu. Iki dešimtos padirbėjo su Vaidos fotosesija, atrinkinėdamas geriausius vaizdus. Žalios merginos akys nė kiek nesiskyrė viena nuo kitos. Greičiausiai kažkuris lęšis buvo šviesesnis, kad kompensuotų skirtumą. Darijus gailėjosi nepareikalavęs išsiimti jų prieš fotosesiją. Tada Vaidos įtikinėjimams dar kartą susitikti galėtų atsispirti visai lengvai – joje tiesiog nebeliktų paslapčių, tik tas fasadas, kuris jam ne itin patiko.

Prisiartinęs prie lango, jis pažvelgė žemyn, į šviečiantį Vikos langą. Kažin, ką ji dabar veikė? Planavo dar vieną naktinį susitikimą, kurio metu įvyktų dar viena audra ir dar vienas žaibas? 

Darijus šyptelėjo, stebėdamas nežymų šviesos žaismą – mergina vaikštinėjo po kambarį. 

„O tu tiesiog neprilygstama mįslė“ – pagalvojo jis, akimirkai užsimerkdamas, kad geriau įsivaizduotų jos veidą. – „Nors mudu abu vienodi. Abu šiek tiek ufonautai...“ 

Šešėliai ant palangės sutirštėjo, išniro jos veidas. Vika pakreipė galvą ir dirstelėjo aukštyn, į nejudantį Darijų. Jiedu kelias sekundes žiūrėjo vienas į kitą, tada mergina stipriau sučiaupė lūpas, lyg išreikšdama nepasitenkinimą, trūktelėjo naktinę užuolaidą ir pradingo.

„Tai vis dar pirmoji Vika“ – šyptelėjo Darijus. – „Įdomu, kada į sceną išeina naktinė?“

Laikrodžio rodyklės parodė dvylika minučių po dešimtos. Tyliai dūzgė kompiuteris, ekrane teberodydamas paskutines Vaidos fotografijas.

Jis pasvarstė, kad būtų visai neblogai pamatyti, kas vakarais vyksta Vikos kambaryje. Idėja pasirodė įžūli ir vojaristinė – greičiausiai prisižiūrėtų ir to, ko nereikia. Tačiau galbūt lengviau suprastų, kas tokio įvyksta vakarais, kad keistuolė staiga persigalvoja ir ima kviesti jį į lauką.

Tačiau neegzistavo joks patogus stebėjimo taškas. Jo paties kambarys buvo per aukštai, o gatvelė – per siaura. Daugiausia, ką jis galėjo stebėti – tai jos palangę. Be to, tam tikru metu Vika užgesindavo šviesą. Jeigu kažkokiu būdu sugebėtų sumontuoti ant sienos vaizdo kamerą, ši turėtų būti klaikiai jautri. Šiluminė tam netinka – stiklas slopintų Vikos kūno šilumą, jis matytų tik lango kontūrą...

Kiek pagalvojęs, Darijus išmetė idėją iš galvos. Ypač jautri miniatiūrinė kamera kainuotų velniškus pinigus, kurių dabar neturėjo. Vikos kambarys buvo tarsi juoda dėžė su nežinomais, viduje vykstančiais procesais. Ir vienintelis kelias sužinoti kas ten dedasi– stebėti įeinančius ir išeinančius signalus, pagal kuriuos būtų galima nustatyti bent apytiksliai, kokie mechanizmai ten veikia.

Aišku, visa tai buvo tik graži teorija. Vikos „juodoji dėžė“ iki šiol pateikinėjo jam informaciją, o jis tesugalvojo, kad mergina žaidžia su juo kažkokį žaidimą.

O kas, jeigu nežaidžia? Galbūt abi Vikos sakė jam tiesą? Naktinė žinojo viską ir norėjo su juo bendrauti, dieninė atvirkščiai – nieko neprisiminė ir laikėsi nuošalyje. Ką toks rebusas gali pasakyti apie „juodąją dėžę“?

Darijus sugrįžo prie stalo, paėmė popieriaus lapą ir ėmė tušinuku vedžioti kvadrato kontūrą, įsivaizduodamas ten Vikos kambarį.

Tarkim, abi jos nemeluoja. Tai reiškia, kad naktį tame bute įvyksta kažkoks perversmas, kažkoks... asmenybės susidvejinimas? Ir kas turėtų tokio nutikti, kad tas pats susidvejinimas pasikartotų dvi naktis iš eilės?

Pati idėja Darijui visai nepatiko. Ji reiškė, kad turi reikalų su psichopate, nesuvaldančia vienos iš savųjų „aš“. 

Kiek pagalvojęs, jis įsijungė interneto naršyklę ir nurodė ieškoti informacijos apie asmenybės susidvejinimą. Google paieškos variklis ilgai nesiožiuodamas išspjovė beveik septynis tūkstančius straipsnių. Vos užmetus akį į pirmuosius rezultatus tapo aišku, kad nieko rimto nesuras – patys „rimčiausi“ rezultatai buvo nereikšmingos ištraukos iš laikraščių, asmeninių tinklaraščių ir panašiai. O kai kur mirgėjo nuorodos į šizofreniją.

Nerasdamas nieko bent kiek vertingesnio, Darijus susipažino su šizofrenija ir jos simptomais. Nudžiugo supratęs, kad nepavyks jų niekaip pritaikyti tokiam Vikos portretui, kurį suspėjo pažinti.

Šizofrenija savo ruožtu jį nuvedė prie haliucinacijų, o šios, taip nieko vertingo ir nepateikusios – prie miego sutrikimų. Ten Darijus vėl aptiko kabliuką, grąžinusį jį prie Vikos „juodosios dėžės“.

Jis paliko kompiuterį ramybėje ir vėl prisiartino prie lango.

Vikos kambaryje šviesa jau buvo užgesusi. Greičiausiai ši nuėjo miegoti.

O kas, jeigu ji vaikšto per miegus? Kas, jeigu tuos du kartus jis bendravo ne su sąmoninga Vika, o su apspangusia lunatike?

Tada tai daug ką paaiškintų – kodėl ji dieną nieko nepamena, kodėl naktį elgiasi taip keistai ir galop tas žaibas... Kas žino, gal miego būsenoje lunatikams iš tiesų paaštrėja kokie nors menkai ištirti pojūčiai?..

Darijus stebėjo langą primerkęs akis. Šviesa užgeso prieš dešimt ar dvylika minučių. Žmogui kietai įmigti reikia... kiek? Pusvalandžio? Valandos?

Jis pažvelgė į laikrodį ir šyptelėjo.

Vika paskutinius du kartus pasirodė jam prieš pat vidurnaktį. Jeigu ji punktuali, tas pats turėtų nutikti ir šį vakarą.

- - -

Be penkių pusę dvyliktos šviesos jos kambaryje vėl įsižiebė. Darijus sukluso, visą tą laiką ištikimai prarymojęs ant palangės. Įjungė lempą, kurią buvo pasidėjęs šalia, netgi šiek tiek pravėrė langą, įleisdamas vidun dusinančio karščio.

Sujudėjo naktinė užuolaida merginos kambaryje. Netrukus ją iki galo atitraukė pablyškusi ranka, Vika smalsiai, lyg kokia katė, pažvelgė į Darijų tuo pačiu įsimintinu žvilgsniu.

„Štai ir prasideda...“ – stipriau ėmė daužytis širdis. – „Į kiemą, ar ne?“

Ji linktelėjo, tarsi išgirdusi jo mintis. Tada pradingo, po kurio laiko užgesindama ir šviesą.

Nieko nelaukdamas, Darijus pačiupo nuo lovos telefoną ir nėrė į koridorių. Sportbačius nusprendė autis laiptinėje, kad neprižadintų tėvų. Tik tyliai jam išeiti nepavyko – durys išdavikiškai dunkstelėjo, atsidariusios maždaug dešimt centimetrų. Jis mintyse riebiai išsiplūdo, sustingęs ir klausydamasis. Motina miega itin jautriai. Ji kaip signalizacija – tik pabandyk naktį pacypinti šaldytuvo duris per ilgai – kaipmat prisikelia ir ateina patikrinti. Aišku, nesibara, bet vis tiek...

Po keliolikos ilgų sekundžių lengviau atsiduso.  Regis, neprižadino. Išdavikė grandinėlė, kurią pamiršo nukabinti, laikė duris praviras, o skersvėjis iš laiptinės neleido joms vėl užsitrenkti.

- Kur tu dabar išsiruošei naktį? – staiga išgirdo motinos murmesį ir apmirė įsitvėręs grandinėlės.

Ji stovėjo miegamojo tarpduryje, ranka ieškodama jungiklio šviesai uždegti.

- Trumpam į kiemą,  - nesugalvojo ką sumeluoti. – Eik miegoti, tuoj grįšiu.

- Vidurnaktį?..

- Aha. Studentiški reikalai. Nebandyk užrakinti durų, aš tuoj...

- Tai pasiimk raktus, - nusiramino mama, apsisukdama grįžti į lovą.

- A... Gerai. Eik miegoti.

- Mhmm... – motina uždarė duris. Kad ir kiek jis klausėsi, žingsnių neišgirdo – moteris vaikščiojo lyg indėnų pėdsekys iš Karlo Majaus romanų. Net ir pusiau apsnūdusi.

Danguje nesimatė nė vieno debesėlio, nė menkiausio ženklo, kad juodu gali užklupti audra. Vika laukė Darijaus, pasitraukusi į šalį nuo žibintų šviesos, į šešėlį. Šį kartą ne po langu, o giliau gatvelėje.

Vilkėjo aptemptus šviesius berankovius marškinėlius ir laisvas sportines kelnes. Buvo įsispyrusi į paprastas plastmasines šlepetes. Nešukuoti plaukai šiaušėsi smulkiomis sruogomis lengvame vėjelyje, sunkiai įsibėgėjančiame tarp miesto pastatų. Ir ji vėl pasitiko Darijų tuo pačiu katiniškai smalsiu žvilgsniu, kuris bet kurį normalų žmogų išvestų iš kantrybės greičiau nei per minutę. Tai jau savaime panašėjo į savotišką pasisveikinimą.

- Sveika, Vika.

Ji šyptelėjo lūpomis ir akimis. Nežymiai linktelėjo.

- Sveikas.

Darijus uždelsė, pasimetęs tarp klausimų, kurių Vikai buvo sugalvojęs pakankamai. Akimirka, kurią abu ketino panaudoti pasisveikinimui, regis, ištįso iki nenustatyto ilgio. Vidinis Darijaus chronometras tiksėjo, skaičiuodamas laiką, tačiau nelabai nutuokdamas, kada sustoti. Jiedu žiūrėjo vienas į kitą ir tylėjo, o kažkur spengė pertempiama spyruoklė...

Ji staiga žengė į priekį ir įsisiurbė į jo lūpas savosiomis. Visi klausimai Darijaus galvoje mirksniu virto į beformį nuotrupų debesį, su didele uragano, susivijusio iš nederamų minčių ir adrenalino, tikimybe. Jis įsitempė, nesitikėjęs tokio jos impulsyvaus poelgio, tuo labiau sutrikdytas visų savo impulsų, staiga pažadintų visame kūne. Chronometras sudejavo plieninių spiralių balsais, sustodamas ir nebežinodamas į kurią pusę skaičiuoti laiką.

Akimirką tai atrodė tarsi fantasmagoriška įžanga į kažką, ko jis visai neplanavo. Minkštos, paslankios Vikos lūpos, persunktos aviečių skoniu ir kvapu tarsi siūlė daug realesnį įžangos variantą. Jis prisiminė praeitą susitikimą, kada ji prigludo prie jo tik akimirkai. Menka akimirka, o viską aiškiausiai prisiminė iki šiol. Netgi skonis tas pats. Dabar ji tarsi ketino įsitvirtinti jo atmintyje visam laikui, suteikdama akimirkai ne tik skonį, tačiau ir daugiau švelnumo. Kai smulkūs dantukai žaismingai sukando apatinę lūpą, Darijus pagaliau atsileido ir galop netgi sutiko sužaisti pagal Vikos taisykles. Delnai nuslydo merginos talija, tvilkomi odos karščio. Merginos rankos įsitempė, prisitraukdamos jį dar arčiau, abu įsidrąsino, ragaudami vienas kitą ir nebegalėdami sustoti. Nebeketindami sustoti, vogdami vienas iš kito savo paties atiduodamą aistrą ir avietes. Ir kai pasaulis jau ketino išslysti iš po kojų, abu staiga atsitraukė sunkiai alsuodami, vis dar nepaleisdami vienas kito iš rankų, jausdami, kad pradeda suprasti TAI, ko nieku gyvu nebūtų sugebėję įvardinti žodžiais.

Viskas buvo savo vietose, o tai atrodė svarbiausia.

Beveik savo vietose...

- Aš nesu lunatikė, - sumurmėjo Vika, akimis klaidžiodama po jo veidą.

Darijus akimirkai nustebo išvydęs, kaip lengvai ji perskaitė jo mintis. O tada nusijuokė, pirštais pakedendamas jos plaukus ties smilkiniu.

- Kas?.. – nesuprato Vika.

- Taip, tu tikrai nesi lunatikė, - juokėsi jis, niekaip negalėdamas liautis. Mergina pakreipė galvą, įsižiūrėdama jam į akis ir pati nusijuokė, supratusi savo žodžių absurdiškumą. Liovėsi juoktis pirmoji, surimtėdama ir priversdama jį liautis.

- Aš neturiu daug laiko, Darijau, - tarė ji rimtu balsu. – O tu tebeturi daug klausimų.

Jis nustojo šypsotis ir suvaldė viduje siaučiantį uraganą, priversdamas mintis susijungti į tvarkingas grandines.

- Kur dabar yra tikroji Vika?

- Aš esu tikroji Vika.

- Gerai, - linktelėjo jis. – Kur tada toji Vika, kurią aš matau dieną?

- Miega, sapnuoja. Keliauja...

- Ką tai reiškia? Jūsų yra dvi?

- Ir taip, ir ne... Aš esu ji, o ji yra aš. Mudvi susijusios.

- Dvi asmenybės viename kūne?

- Liaukis, Darijau, juk tu pats tuo netiki!

- Tada paaiškink man.

Mergina paglostė delnais jo kaklą.

- Nežinau, ar sugebėčiau. Yra dalykų, kurių aš nežinau. Yra dalykų, kuriuos išmanau geriau nei tu ar TOJI Vika kartu sudėjus. Tai tarsi kapstytis po savo vidų nežinant, ką nori surasti. Aš težinau, kad esu jos dalis, o ji yra mano...

- Gerai, - pratarė Darijus. – Tačiau tu žinai viską, ką TOJI Vika daro dienos metu?

- Taip.

- Tačiau ji visiškai nežino, ką tu veiki naktį. Kodėl?

- Negaliu paaiškinti.

- Negali, ar nenori?

Ji neatsakė.

- Ar tai tu buvai paėmusi mano fotoaparatą? – staiga dingtelėjo Darijui beprotiška mintis.

- Taip, - nusišypsojo mergina.

- O... – nustebo jis. - O į mano kambarį kaip patekai?

- Yra vienas slaptas kelias, - mirktelėjo ji.

- Kodėl tada nieko neprisimenu?

Vika kelias sekundes svarstė, nenuleisdama akių nuo jo akių. 

„Negali paaiškinti“ – pagalvojo jis.

Tačiau tada mergina nusprendė pakeisti temą:

- Dieną tu buvai teisingame kelyje, Darijau. Iš pradžių bijojau tavęs, tačiau kai pasikalbėjome čia, kieme, kuomet tu parodei man žaibo prakiurdytą akmenį, kuomet... nusprendei pamiršti visą šią istoriją, mano simpatija tau buvo garantuota. Norėčiau, kad rytoj, kai mudu susitiksime, tai išnaudotum, nesugadintum visko. Nes ir aš ten būsiu, aš stebėsiu tave tomis pačiomis akimis, pasislėpusi giliai jos mintyse. Ir negalėsiu tau padėti. Todėl padedu dabar, kol yra laiko...

Staiga ji ištrūko iš jo glėbio ir apsidairė, tarsi išgirdusi kažką, ko nesugebėjo pajusti jis.

- Kas yra? – sunerimo Darijus.

- Mano laikas baigiasi. Turiu grįžti. Darijau, kitą vakarą pasistenk iš anksto būti čia, kieme, kad mudu negaištume laiko. Aš jo iš tiesų turiu pernelyg mažai.

- Bet šiąnakt audros nebus, - tarė jis, dirstelėdamas į žvaigždėmis nutaškytą dangų.

- Tai ne dėl audros. Tąsyk ji pasimaišė labai ne laiku. 

- Negali paaiškinti, - kiek sarkastiškai murmtelėjo jis.

- Negaliu, - sutiko Vika. 

Tada žengė artyn ir vėl pabučiavo, šį kartą atsisveikindama. Darijus sugavo jos liemenį ir prisitraukė arčiau, jausdamas liauno merginos kūno pasipriešinimą. 

- Darijau! – ji staiga įsirėmė į jį delnais, stengdamasi atsiplėšti. Išgąsdintas staigaus persimainymo, jis  paleido ją.

- Atleisk, - Vika atbula traukėsi į vidinio kiemo pusę. – Tačiau man tikrai laikas. Jau nebegaliu delsti.

Mergina apsisuko ir nubėgo, palikusi jį vieną stovėti šešėliuose.

Jei iš pradžių atrodė, jog viskas yra savo vietose, dabar šis suvokimas sklaidėsi lyg miražas. Darijus kiek luktelėjo, tada išsitraukė iš kišenės telefoną ir paspaudė mygtuką, sustabdydamas balso įrašymą. Paleido įrašą groti nuo pradžių.

- Sveika, Vika, - išgirdo savo balsą.

6.

Riba

Ilgai negalėjo prisiversti užmigti – iš galvos niekaip neišėjo neįprastas judviejų susitikimas – tarsi senų įsimylėjėlių. Tarsi Vika jį būtų pažinojusi daug seniau, negu jis ją. Įrašą perklausė mažne tuziną kartų, kaskart vis užduodamas sau po naują klausimą.

Jeigu ji ne lunatikė – tuomet kas? Lunatikai juk irgi kartais būna sąmoningi, sugeba netgi itin sudėtingas užduotis atlikti. Internete perskaitė apie atvejus, kai iš lovos pakilęs žmogus apsirengdavo, nuvažiuodavo automobiliu net į kitą miestą – kad aplankytų tėvus. Tada grįždavo lyg niekur nieko ir vėl nueidavo miegoti. Arba atsibusdavo virtuvėje prie stalo, nesuprasdamas, kaip ten pateko. Vėliau tėvai pasakodavo, kaip sūnelis vidurnaktį atsibeldė kavos išgerti. Atrodė visai įprastai.

O pats sūnelis – užmušk vietoje – nieko nepamena.

Retais atvejais būdavo ir blogiau – lunatikai kartais griebdavosi smurto. Apsilankydavo savo artimųjų namuose, o atsibusdavo kur nors pusiaukelėje namo, kruvinomis rankomis. Galva tuščia, paskutinis prisiminimas – kaip nuėjo į lovą.

Tačiau juk jis Vikai ne giminė. Jeigu mergina lunatikuoja, koks tikslas jai kviesti kaimyną į kiemą? Važiuotų pas mamą kavos gerti... Ir pagaliau KAIP ji sugeba perskaityti jo mintis?

Darijus spoksojo į lubas ir nemirksėjo, palindęs po plona antklode.

Kodėl ji visada turi tiek mažai laiko? Maždaug valandą – jiedu susitinka pusę dvyliktos, o pusę pirmos ji ima nerimauti, jaudintis ir staiga puola bėgti į savo namus. KAS tuose namuose TOKIO? Na gerai, tarkim, naktinė mergina nėra lunatikė. Gal tada ji kokia kopija? Astralas, susiformavęs šalia miegančio kūno? Internete pilna informacijos apie astralinius kūnus. Ten, po velniais, pilna visko – istorijų, teorijos, kuria greičiausiai neįmanoma pasinaudoti. Jeigu ji – astralas, tuomet tai teoriškai paaiškintų jos paranormalius sugebėjimus. Galbūt netgi į jo kambarį jį ne atėjo, o materializavosi čia kur nors...

Darijus prikando lūpą. Visa tai tebuvo pseudomokslinės teorijos. Internautams galbūt malonu rašyti tonas informacijos apie tai, ko nėra, bet galėtų gi jie nors kartą pateikti rimtų įrodymų. Nes be jų visi tie įmantrūs žodžiai taip ir pakimba ore. Skambūs, tačiau visai beprasmiai.

Ir ji dar pasakė, kad dieną viską stebės, būdama Vikos mintyse. Tai vėlgi nuoroda į susidvejinimą. Velniava, toji mergužėlė sugeba minti mįsles. Lengviau būtų įsilaužti į jos butą po vienuoliktos ir pačiam savo akimis pamatyti...

Jis atsiduso ir pasivertė ant šono, nuspirdamas antklodę. Kambaryje buvo pernelyg tvanku. Po akimirkos nusimovė glaudes ir iš visų jėgų sviedė jas į sieną, stebėdamasis, kaip jos dar neprilimpa. 

„Kada nors šiame gyvenime reikės būtinai įsigyti kondicionierių“ – pagalvojo prieš užmerkdamas akis.

Jis stovi savo kambaryje, kurio lubos neįprastai aukštai – bene dešimties metrų aukštyje. Iš tokio atstumo sunku įžiūrėti šviestuvo detales, o ir jis pats švyti tik vos vos, tarsi maitinamas silpstančios baterijos. Visi baldai savo vietose, tik stalas tuščias – kompiuteris kažkur dingęs. O už komodos juoduoja dar vienos durys, kurių čia anksčiau nebuvo. 

Darijus mindžikuoja nuo kojos ant kojos, stebėdamas keistas, raižyto tamsaus medžio duris, kol galop ryžtasi – prisiartinęs prie komodos, pastumia ją atsargiai, kad nesukeltų daug triukšmo. Nežino, kodėl reikia elgtis tyliai, tačiau nuojauta kužda, kad verčiau šiuo metu netriukšmauti.

Patraukęs baldą į šoną, ryžtingai sugniaužia šaltą, metalinę rankeną ir nulenkęs pastumia. Durys atsidaro be garso. Darijus sekundę kitą žiūri į nepermatomą tamsą, tada žengia į priekį. Durys pačios užsiveria jam už nugaros.

Prieš jį – tuščia gatvė, įrėminta raudonų plytų pastatais, pati taip pat grįsta raudonomis plytomis, nubarstytomis pernykščiais lapais. Stipriai kvepia žeme ir kažkiek – jūra. Maži langeliai mirksi jam sidabrinėmis švieselėmis o aukštai virš galvos ratus suka naktiniai paukščiai, juokdamiesi tyliu, neįkyriu juoku. Ir dar čia yra kačių. Šioje vietoje jų bene daugiausia – didelių, mažų, storų ir perkarusių. Jas visas sieja tik juoda spalva. Ir geltonos akys, kurios beveik sutartinai seka Darijų nuo palangių, pakampių, nuo stogelių ir kaminų. Juodų katyčių miestas...

Tačiau, net ir begėdiškai spoksančios, jos neatrodo labai įkyrios. Tiesą sakant, jos netgi atrodo labai natūraliai. Savaime suprantama – katė turi būti juoda, geltonomis akimis ir ji turi spoksoti. Argi ne tai katės daro visą savo gyvenimą?

Stebimas kelių dešimčių įdėmių žvilgsnių, Darijus pasuka į siauresnę gatvelę ir netrukus išeina į miesto pakraštį. Čia teka ne itin plati upė, jos vandenys prisėti baltų lelijų žiedų ir melsvų hiacintų. Siauras baltas tiltas, regis, kybo ore. Darijus nestabdydamas eina link jo ir žengia virš upės.

Iš pradžių tiltas tėra baltas tiltas, o upė ramiai gurga po juo. Tačiau, pasiekus pusiaukelę, lentos po kojomis, regis, nutolsta, išblanksta, upės vanduo tampa juodas, o aplinkui staiga ima kilti migla. Kuo toliau jis žengia, tuo labiau supa juoda marška, kuri netrukus praryja viską. Darijus supranta, kad ką tik peržengė dar vieną durų slenkstį.

Jis patenka į švelnaus švytėjimo išryškintą kambarį, kuriame pirmiausiai akį patraukia didžiulis veidrodis storais rėmais. Jame atsispindi visas kambarys ir jis pats, stovintis prie tamsių durų. Šalia juoduoja lango stiklas, už jo – neperžvelgiama tamsa.

Greta  veidrodžio, švytėdamas šiltu medžio rusvumu, pastatytas išsižergęs molbertas. Ant aukštos baro kėdutės išdėlioti dažai, lentelė ir keli teptukai. Po kėdute mėtosi dažais ištepliotas audeklas, į kurį dailininkė valėsi pirštus. Ant grindų, šalia kėdutės kojelės, guli du sulaužyti pieštukai ir peilis juodo medžio rankena. Pribarstyta smulkių pieštuko nuoraižų.

Iš drobės liejasi šilta, auksinė šviesa. Ten, įsupta į pustonius ir gilius šešėlius, į Darijų  žiūri nuoga mergina. Jos žvilgsnis drumstas, paklydęs, lūpos pravertos, lyg gaudytų orą. Aukso spalvos liemenį apjuosusi tvirta ranka aiškiai priklauso vyrui, kuris stovi jai už nugaros ir kvėpuoja merginai į kaklą, į jos juodus plaukus.

Šiame kambaryje nėra nė gyvos dvasios, išskyrus jį patį. Kažkodėl apima liūdesys, lyg būtų pavėlavęs į kažkokį svarbų pasimatymą. Arba atėjęs per anksti, o laukti – nelikę laiko.

Jam įžengus į nedidelį koridorių, žingsnius nutildo minkštas kilimas. Jį stebi dešimt įtarių telefono akučių, kurių kiekvienoje juoduoja po skaičių. Telefonas senas, tačiau labai pasitikintis savimi, prisigėręs šimtų pokalbių, tūkstančių emocijų, prisirinkęs įvairiausių frazių visiems egzistencijos atvejams. Jis išdidžiai pūpso ant apvalaus, žemo stalelio, pastatyto prie laukujų durų. Daugiau čia nieko nėra, o kiliminis takas veda į miegamąjį, kur vos girdėti miegančio žmogaus šnopavimas.

Vika guli savo lovoje, nusispardžiusi antklodę, pusiau ant šono. Viena ranka ilsisi po pagalve, kita ant pilvo. Tačiau tai tik Vika, pati paprasčiausia. Joje nėra nieko ypatingo. Tai, kas joje ypatinga, miega giliai po paviršiumi. Šiuo metu ji tokia išvargusi, kad net nesapnuoja – jos kūnas kaupia jėgas, žėrėdamas smulkiais prakaito lašais.

Darijus liūdnai žiūri į ją, suprasdamas, kad šį kartą susitikimo nebus. Tačiau jis kantrus – palauks. 

Pirštų galais paglosto jos smilkinį atsisveikindamas ir sugrįžta atgal į kambarį su molbertu ir veidrodžiu. Kurį laiką stovi galvodamas bei svarstydamas, tada prieina prie kėdutės ir pakelia nuo grindų peilį. Stovi, žiūrėdamas į jį, laikomą delne, galvoja. Tada lėtai žengia prie veidrodžio. Peilio galiuku paliečia stiklą, šis lengvai prasiskiria, apglėbdamas metalą. Vaizdas išsilenkia, tarsi vandenyje sukėlus ratilus. Atleidžia pirštus, mirtinas įnagis laisvai įkrenta į savo atspindį. Raibuliams dingus, kambarys veidrodyje atrodo taip pat kaip ir anksčiau. Pasijutęs geriau, jis apsisuka ir išeina iš kambario pro ten pat, kur ir atėjo.

Kurį laiką svyruodamas stovi kambaryje neįprastai aukštomis lubomis, tada gulasi į lovą ir užmiega mirtinu miegu, kuriame nėra jokių sapnų.

Įkyrūs saulės zuikučiai išbudino gana anksti. Sutrikęs Darijus dėbtelėjo į langą – anksčiau dar NĖ KARTO saulė neplieskė į vidų taip tiesiogiai ir įžūliai.

Tai buvo antro aukšto gyventojai iš priešpriešiais stovinčio namo. Atsidariusi langą, moteris laikraščiu valė drėgną stiklą, nuo kurio atsispindėjo dangus ir tai, ką šis kambarys matydavo itin retai.

Atsisėdęs lovoje, Darijus pasikrapštė akis. Jis dar šiek tiek prisiminė savo sapną, tačiau jis buvo toks išblukęs ir nutolęs, kad liko tik kelios nuotrupos. Vaikinas nebuvo pratęs skirti sapnams daug dėmesio.

Ir tik apsidairęs po kambarį pajuto, kaip staiga išsilaksto miegai, o kūnas nejučia ima vėsti bei tirpti.

Komoda buvo atitraukta nuo sienos ir pastumta į šalį. 

Visai kaip sapne, kuomet išėjo pro tamsias duris, buvusias toje vietoje.

Tačiau durų ten nebuvo. Tik lygi siena, iki pat lubų. O ir lubos ne kažkur kosmose, o čia pat, trijų metrų aukštyje. 

Stebėdamas pajudintą komodą jis bandė atkurti nakties įvykius, jeigu tik juos galima buvo taip vadinti. Sapnas, nors ir beveik išdilęs, nenoriai atgimė mintyse, pamažu jose įsitvirtindamas. Tik taip buvo įmanoma prisiminti sapnus – kuo greičiau juos „peržiūrėti“ iš naujo. Pastaruoju metu Darijus buvo apleidęs juos visai. Kartais manydavo, kad paprasčiausiai neteko sugebėjimo sapnuoti.

Tačiau dabar, žiūrėdamas į pajudintą baldą, jis panoro prisiminti viską, net jeigu tai atrodė absurdiška. Priėjęs prie sienos palietė ja ranka, tikėdamasis pajusti nematomą akiai reljefą. Tai buvo lygi, rusvai dažyta siena. Statybinio gipso sluoksnis, nugruntuotas ir nudažytas – pats tai darė, kai čionai visi trys atsikraustė. Jokių durų tada čia nebuvo. Ir neturėtų būti. Kurgi jos nuvestų, čia įstatytos? Į virtuvę? Tiesiai prie šaldytuvo antro galo?..

Susimąstęs Darijus nuleido žvilgsnį žemyn. Prie pat grindų kampo sudžiūvę voliojosi keli smulkūs žolės stiebeliai ir purvo gumulėliai, kaipmat patraukę dėmesį. Jis nustebęs žengė atgal.

Purvini pėdsakai be jokios sąžinės vedė nuo tuščios sienos tiesiai ant kilimo. O per kilimą – prie jo lovos. Tik dabar jis pastebėjo, kad patalai ties kojūgaliu smėlėti, pribarstyti šapų ir šiaip sauso purvo. Tačiau jo pėdos atrodė beveik švarios. Aišku, kur jau nebus švarios, jeigu viską nusivalė į kilimą ir patalus...

Apstulbęs jis dairėsi tai į lovą, tai į sieną, negalėdamas niekaip patikėti, kad sapne iš tiesų vaikščiojo – negana to, išėjo pro duris, kurių nėra, per miestą, kuriame pilna juodų kačių... o toliau kur? Kažkas dar buvo, kažkoks praėjimas, už kurio – kambarys su molbertu ir paveikslu. Ten buvo Vika, tačiau ji miegojo. Ir regis, jis jai nieko blogo nepadarė. Bent jau neėmė jokio aštraus daikto į rankas, kad...

Peilis.

- Ot velnias, – išsprūdo Darijui, kuomet prisiminė peilį, paimtą nuo molberto. Atmintyje nebeišliko, kur jis jį padėjo vėliau, tačiau dabar jis mažiausiai norėjo tapti naktimis besibastančiu žudiku, slankiojančiu po svetimus namus. – Oi velnias!..

Skubiai apsivilkęs, išstraksėjo pro duris į koridorių, maudamasis kojinę. Ketino padaryti tai, ko anksčiau nesiryžo – pasibelsti į Vikos buto duris ir patikrinti, ar ji vis dar kvėpuoja.

- - -

Šeštadienį žadintuvas leisdavo pamiegoti kiek ilgėliau – iki pusės dešimtos. Tačiau nesveiki pavasariniai karščiai veikė geriau už bet kokį žadintuvą. Pusę septynių ryto kūnas išprakaituodavo, patalai sudrėkdavo ir vartytis juose tapdavo taip nemalonu, kad Vika atsibusdavo nežadinama.

Mergina atsisėdo lovoje, jausdama po savimi nemaloniai sudrėkusią paklodę. Prasikrapštė akis, sugriebė už audeklo krašto ir atsistodama nutraukė patalynę nuo lovos, išversdama visą ant grindų. Kiek pastoviniavo, žiovaudama ir rąžydamasi, galvodama apie kokį nors vėsų gėrimą, kurį mielai dabar susiverstų į gerklę. Laikrodis atkakliai rodė penkias po pusės septynių ir pažadą sučirkšti po dviejų valandų. Vika išjungė žadintuvą ir pasilenkė surinkti paklodžių.

Išvydusi purvą ant grindų, ji suraukė antakius ir sekundę kitą tiesiog spoksojo į jį, apkabinusi antklodės kraštą. Tai buvo pėdų antspaudai, aiškiai įžiūrimi blizgiame parkete, sudaryti iš smulkių šapų, sauso purvo ir smėlio kruopelių. Vika kilstelėjo kairę koją ir pakreipė pėdą – ši buvo švari. Atsargiai pastačiusi pėdą šalia įspaudo netruko suvokti, jog šie kiek per dideli, kad būtų jos. 

Kažkas svetimas naktį stoviniavo šalia jos lovos?..

Vika paleido antklodę, kiek pritūpė ir baimingai sužiuro į tamsų prieškambarį. Galbūt įsibrovėlis vis dar buvo čia, laukė jos svetainėje ar virtuvėje, neketindamas niekur nešdintis. Aptiko ją miegančią nuogą, basomis pripėdavo... Kas žino, kas dabar dedasi jo galvoje?

Mergina tyliai apsivilko marškinėlius ir šmurkštelėjo į kelnes, stengdamasi nekelti didelio triukšmo. Apsidairiusi kokio nors ginklo, išvydo tik stiklinę vazą, dulkėjusią ant lentynos. Iš bėdos tiks. Sugniaužusi ją, tokią lengvą ir trapią, atsargiai nutipeno link durų, vis žvilgčiodama į purvinus pėdsakus. Šie suko svetainės link, aiškiai matomi tarp parketo žvilgesių. Koridoriuje kilimas buvo išteptas. Pėdsakai juo suko toliau, tačiau visai ne link laukujų durų, o tiesiai į svetainę. 

Įsibrovė pro langą?..

Prieš žengdama pro duris, ji įsitikino, kad nė vienas purvinas pėdsakas neveda į virtuvę. Ir jų pačių ne itin daug. Vieni veda į jos miegamąjį, o kiti tuo pačiu taku grįžta atgal. Ko, po velniais, tam lunatikui reikėjo?

Ji įsiklausė į rytmečio tylą, stengdamasi išgirsti svetimą kvėpavimą. Kažkur antrame aukšte silpnai dunksėjo žingsniai, kažkas buvo paleidęs televizorių. O iš jos svetainės – jokio garselio. Netgi gatvės triukšmas beveik toks pats kaip visada, vadinasi, langai uždaryti.

Vika žengė ant kilimo ir viena akimi dirstelėjo į virtuvę. Tuščia. Prieškambaris irgi tuščias, vonios durys pusiau praviros, už jų – nemaloni tamsa. Tačiau pėdsakai ten nevedė. Purvo žymės ir toliau atkakliai suko į svetainę, kurios dalį jau pastebėjo pro praviras duris. Veidrodis, kurio atspindyje nieko ypatingo, molbertas su nebaigtu paveikslu, spinta...

Mergina stumtelėjo duris, įsitempdama ir pasiruošdama blogiausiam. Taip, kambaryje smarkiai pripėduota, tačiau jis, regis, tuščias. 

Ji lengviau atsikvėpė. Rankos šiek tiek virpėjo. 

Kad visiškai įsitikintų, pasižiūrėjo už spintos, patikrino už veidrodžio, stengdamasi prie jo pernelyg nesiartinti. Tada dar kartą sugrįžo į virtuvę, uždegė šviesą vonioje – visur tuščia, niekur nė gyvos dvasios, išskyrus ją pačią. Langai uždaryti, rankenėlės visos iki vienos nulenktos žemyn. Stiklai irgi sveiki. Netgi buto durys rūpestingai užrakintos, grandinėlė užkabinta, raktai vietoje. Kažkokia mistika.

Vika sugrąžino vazą į vietą ir pabandė susigaudyti tarp pėdsakų, atsiklaupusi tarpduryje. Taip geriausiai viskas matėsi.

Naktinis svečias neįėjo pro duris. Dar daugiau – jis neįlipo pro langą. Grindys po palangėmis buvo švarios. Kad ir kas jis būtų, apžiūrinėjo jos paveikslą, pastoviniavo prie veidrodžio, nuėjo į miegamąjį, sustojo neapibrėžtam laiko tarpui prie jos lovos, nejudėdamas pastovėjo ir sugrįžo atgal. Kad ir kokia tvarka jis vaikščiojo, visi jo pėdsakai galų gale nuvedė į vieną vienintelę vietą, kur, sprendžiant iš purvo kiekio, jis pirmiausiai ir atsirado.

Apstulbusi Vika pažvelgė į lygią sieną prie lango. Netikėdama pabeldė ją krumpliais, lyg tikėdamasi aptikti slaptas duris. Nieko. Paprastas tinkas, už kurio - masyvi plytų siena. Toliau – tik gatvė ir triukšmas.

Kažkas čia ne taip...

Mergina papurtė galvą ir pabandė viską sudėlioti į savo vietas. Galbūt ji suklydo? Gal kelionės pradžia visai ne čia, o kažkur kitur? Juk pėdsakai veda ir prie veidrodžio, ir prie molberto. Galų gale, visas kambarys išmargintas purvo takais. 

Ji užvertė galvą ir nužvelgė lubas, tikėdamasi ten aptikti skylę arba liuką, kurio anksčiau nepastebėjo. Tada pažvelgė į molbertą, į savo paveikslą, kurį buvo tik įpusėjusi – užtepusi grunto sluoksnį. Senesnis darbas saugiai džiuvo už veidrodžio. Niekas nepavogta, visi daiktai savo vietose. Belieka trinktelėti sau per skruostą ir prisipažinti, kad tai ji pati pripėdavo.

Suirzusi ir vis dar įsitempusi, Vika nuėjo į virtuvę ir atidarė šaldytuvą. Išėmė batono riekelę, fetos sūrį ir pusę svogūno. Susitepė sumuštinį ir skubiai nurijo, niekaip negalėdama atsikvošėti nuo paranojiškų minčių. Tačiau mįslės atsakymo taip ir nesugalvojo. Galop nieko daugiau nebeliko, tik imtis darbo ir viską sutvarkyti.

Sugrūdusi patalynę į skalbimo mašiną, prileido mėlyną plastikinį kibirą vandens ir surado skudurą, kurio nenaudojo nuo pat atvykimo. Dulkių siurblys visados atrodė daug paprastesnis sprendimas. Ir štai dabar ji priversta plauti grindis net nežinodama, kas dėl viso to purvo kaltas.

Nuaidėjus intensyviam skambučiui, ji krūptelėjo, nepatenkinta sužiuro į duris ir nuleido kibirą ant grindų. Kam čia ko prireikė septintą ryto?..

Pro apdulkėjusią akutę išvydusi Darijų, gerokai nustebo. Sutrikusi sekundę kitą stovėjo ir žiūrėjo į jį, neramiai trypčiojantį koridoriuje tokiu ankstyvu metu. Mandagūs žmonės bent iki aštuonių palauktų. Tačiau šis keistuolis randuotu skruostu aiškiai jiems nepriklauso.

Vika atrakino duris ir pravėrė, kiek leido grandinėlė. Nužvelgė Darijų pro plyšį, leisdama jam išsižioti pirmam. Vaikinas žiūrėjo jai į veidą, į akis kažkokiu nerimastingu žvilgsniu, tarsi dar nebūtų sumąstęs, ką pasakyti. Tarsi koks pradedantysis įsimylėjėlis, sugalvojęs ryte atlėkti aplankyti susižavėjimo objekto, tačiau visiškai nenutuokiantis, ką tokiu atveju derėtų sakyti pirmiausiai. Būtų juokinga, jei pradėtų mikčioti...

- Sveika, Vika, - nelauktai atsiduso, tarsi pajutęs smarkų palengvėjimą. – Aš... tik norėjau įsitikinti, kad viskas gerai. Atleisk, nenorėjau žadinti.

Vika pasistengė neparodyti nuostabos. Atkakliai tebetylėjo.

- Aš... eisiu tada, - Darijaus veide ji teįžiūrėjo rimtį, persipynusią su nežymiu nuovargiu. Jis neryžtingai grįžtelėjo į laiptų pusę, sutrikdytas jos tylos.

- Kodėl tu čia? – neišlaikė mergina. 

Vaikinas, tesuspėjęs žengti žingsnį, vėl atsisuko į ją truputį sutrikęs. 

- Tarkim, kankino bloga nuojauta, - murmtelėjo.

- Man atrodo, - Vikos balsas prislopo, kai ji privėrė duris, kad atsegtų grandinėlę, - kad tu lyg kokia nelaba dvasia, geruoju nuo manęs vis tiek neatstosi. 

Pravėrusi duris plačiau, ji atsirėmė į staktą ir sunėrė rankas ant krūtinės.

- Tai pasakok, - paragino.

Darijus papurtė galvą.

- Tai tik sapnai...

- O tu pabandyk. Nemanau, kad bus kažkas keistesnio už vakarykštę istoriją. Arba tai, kas šią naktį mano bute nutiko.

Darijus sumirksėjo, išgirdęs agresiją jos balse.

- O kas nutiko tavo bute?

- Nori pamatyti? Štai. Va kas nutiko, - ji stumtelėjo duris, vos neišversdama kibiro. – Visas prakeiktas butas pilnas pėdsakų. Jeigu jau tu tokiu laiku nusprendei užsukti ir „pažiūrėti, ar viskas gerai“, tai ką jau čia – užeik, žiūrėk!

Ji buvo įsiutusi. Siutino ir ramus Darijaus veidas, ir nesuprantama netvarka bute. Galbūt ir tai, kad tai JIS dėl visko atrodė kaltas. Kol šito blondino nematė ir neregėjo, gyvenimas buvo paprastas ir suprantamas... 

Nurijęs emocijas, Darijus prisiartino prie jos, žvelgdamas į prieškambarį. Jo dėmesį prikaustė visai ne purvinas kilimas ir ne pripėduotos grindys – apvalus medinis staliukas rymojo prie durų su telefonu. Juodas, senas telefonas, greičiausiai net nebeveikiantis šiais laikais. Paliktas tik dėl grožio.

- - -

Jis žiūrėjo į telefoną, jausdamas, kad jį jau kartą matė, stovintį ant lygiai tokio paties stalelio, beveik tokiame pačiame koridoriuje, vedančiame į...

Darijus krūptelėjo ir pabudo iš užplūdusių vizijų. Žvilgtelėjo į suirzusią Viką – ši giliai atsiduso ir pasitraukė nuo durų.

- Tu esi dailininkė? – paklausė jis pusbalsiu. – Tapai paveikslus?

- Tik nesakyk – „naktinė Vika“ tau išplepėjo? – pasišaipė mergina.

- Ne.

Jis žengė į vidų stebėdamasis, kaip viskas panašu į sapną. Ir tie pėdsakai ant grindų – jie juk tokie patys, kokius rado ir savo kambaryje. Kažkokiu būdu sapne jam pavyko patekti į Vikos butą.

Ir jeigu jis tikrai čia buvo, tai už šių durų turėtų būti merginos darbo kambarys su molbertu ir veidrodžiu.

Stumtelėjęs duris, jis kiek klausiamai dirstelėjo į buto šeimininkę, tačiau ši tik ramiai mindžikavo nuo kojos ant kojos, lyg susigėdusi savo pykčio.

Veidrodis stovėjo savo vietoje, stulbinamai toks pats, kaip ir sapne. Tik dabar jis nešvytėjo jokia paslaptinga šviesa, buvo paties paprasčiausio medžio rėmais, paprasčiausiu veidrodiniu stiklu. Ir paprastas molbertas šalia. Ant molberto baltavo nutepta drobė, paruošta naujam paveikslui.

- O kur auksinė mergina? – paklausė Vikos.

- Kas?

- Paveikslas. Auksaodė mergina.

Darijus dairėsi svetainėje, ieškodamas jo nuimto, palikto kažkur džiūti. Tačiau pastebėjo tik kitą, paslėptą už veidrodžio.

- Auksaodė mergina? – pakartojo Vika įtariu balsu, žengdama artyn. – Apie ką tu?

- Ant molberto, - parodė Darijus, - paveikslas, kurį vakar nupiešei. Pusnuogė mergina, regis, apkabinta vyro. Tiksliai nepamenu. Dabar jo čia nėra...

Dar kartą dirstelėjęs į merginą, jis užsikirto. Vika žiūrėjo į jį apvaliomis akimis, lyg išgirdusi kažką neįtikėtino. 

- Nuoga mergina, - pakartojo ji virpančiu balsu. – Darijau, aš jo dar NENUPIEŠIAU, iš kur, po velnių, tu apie jį žinai?!

- Bet... – jis sutrikęs parodė į molbertą, - bet juk buvo...

- Kada?! KADA, po velniais? Ar... ar tai tavo darbas? – parodė į grindis. – Tu pripėdavai čia naktį?!

- Būk gera, nešauk šitaip, gerai? – paprašė jis.

- Tai atsakyk!

- Aš ir pats visko tiksliai nežinau! - kilstelėjo rankas Darijus, neketindamas dar labiau erzinti jos. – Manau, taip – tai mano darbas. Patikėk, negaliu ir pats sau to paaiškinti. Viskas vyko sapne!

Akimirką atrodė, kad ji tuoj pratrūks kaip reikiant. Apsidairė po kambarį, žengė prie kėdės, kur buvo sudėti dažai. Prie kėdės, ant parketo mėtėsi keli pieštukai. Ji pasilenkė prie jų, neatsargiu judesiu išblaškė į šalis, kažko ieškodama.

Peilis...

Darijus prisiminė ten buvus peilį, kurį jis paėmė ir kažkur pradangino. Nejaugi Vika  tiek įsiuto ar išsigando, kad ketino griebtis jo?

Jis atsargiai pasitraukė prie durų, pats gerai nežinodamas, kodėl. Kažkas įsakė, sukirbėjo giliai viduje, jis nesvarstydamas pakluso. Vika staigiai atsitiesė ir pastėrusiomis akimis žengė artyn.

- Praleisk!

- Vika, paklausyk...

- Praleisk mane! – ji nenorėjo girdėti. Neketino klausytis.

- Aš žinau, ko tu ieškai. Patikėk – to nereikia.

Galop suprato, ką slėpė tos pastėrusios akys. Vika buvo velniškai išsigandusi. Dabar iš jos galima buvo tikėtis bet ko.

- Darijau, leisk man išeiti!

Jis siektelėjo merginos rankos, ši išsisuko lyg nuplikyta. Prikando apatinę lūpą, tvardydama emocijas.

Karštligiškai ieškodamas greito sprendimo, Darijus nejučia ėmė suprasti, kiek daug reikia jai pasakyti ir kad to padaryti praktiškai neįmanoma – ji nenorėjo klausytis. Ji norėjo apsiginkluoti, priversti jį pranykti iš akių. Galbūt net visam laikui. Ir po to išmesti iš galvos visas tas nesąmones, kurių jis prikalbėjo jai. Nuplauti lyg pėdsakus nuo grindų.

- Gaila, - atsiduso Darijus, - kad taip išėjo. Norėčiau tau papasakoti daug dalykų, kurie nutiko pastaruoju metu, bet... tikriausiai protingiau bus išeiti ir pamiršti, kad mudu apskritai kada nors kalbėjomės.

Vika tylėjo.

- Atleisk, kad sugadinau rytą, - murmtelėjo jis. Tada atvėrė duris ir išėjo, palikdamas ją vieną.

- - -

Vika kelias sekundes stovėjo vienui viena, tada skubiai žengė į prieškambarį ir užtrenkė buto duris. Suktelėjo vidinį užraktą, nuskubėjo į miegamąjį ir surado telefoną. Virpančiais pirštais surinko policijos numerį ir žiūrėjo į jį, juoduojantį ekrane, uždėjusi nykštį ant mygtuko su žalsvo telefono ženklu. Skaudžiai sukando lūpą, pykdama ant savęs už baimę, pykdama ant Darijaus, pykdama dėl nežinia ko ir niekaip nepajėgdama nuspausti. Nežinojo, ką pasakys policijai. Kažkaip norėjosi išlieti pyktį, užsiundyti tą psichą, kad jis daugiau nemėgintų artintis prie jos. Pati nežinojo, ko bijojo labiau – Darijaus, ar to, ką ketino padaryti jam. Galbūt būtų tik pagąsdinusi, o gal ir sužeidusi. 

Jei iš pradžių tai tebuvo juokinga mintis, dabar Vika žinojo tvirtai – jis ją stebėjo. Sekė, tarsi apsėstas. Žinojo, kuo užsiima, žinojo apie eskizą, kurio dar nebuvo pavertusi paveikslu. Buvo jos bute naktį – dievai žino, kaip čionai pateko... Ir ar ateis dar kartą?

- Jeigu dar kartą... – sumurmėjo ji, nusviesdama telefoną ant lovos. Mintyse piešė, kaip paskambins policijai, nutvėrusi jį vidury nakties kambaryje, prirėmusi prie sienos peiliu. Ir tai visai nebus juokinga, dievaži.

- - -

Jis trinktelėjo kumščiu į sieną, apimtas labai nemalonaus jausmo. Suskaudo krumplius ir pirštus. Darijus žinojo, ką reiškia tas dusinantis deginimas krūtinėje, buvo tai jau patyręs. Vieną kartą.

Norėjo keiktis, tačiau susilaikė. Daugybė emocijų veržėsi į paviršių ir jis žinojo, kad reikės jas kažkur išlieti. Kažkur, kur jo nematys ir negirdės. Jis neketino savo sunkumo užkrauti ant kieno nors kito pečių. Pašaliniai žmonės čia niekuo dėti. Kaltas tik jis vienas.

- Tu kažkoks... lavoniškas, - burbtelėjo Justas, nuobodžiaudamas suolo gale. Jis stebėjo įnirtingas Darijaus pastangas kiek įmanoma daugiau kartų išstumti penkiasdešimties kilogramų svorį, pasiruošęs padėti kritiniu atveju. Draugas stūmė štangą įnirtingai, sukandęs dantis, švokšdamas lyg paskutinis garvežys, išsiruošęs į jubiliejinę kelionę. Akys atrodė pastiklėjusios, žvilgsnis klajojo labai toli. – Kaip tavo fotosesija pasisekė?

- Ji idiotė, - supūkštė Darijus, akimirkai atitrūkęs nuo minties apie Viką.

- Visos jos daugmaž tokios, - sutiko Justas, mintyse ne itin pritardamas tokiam požiūriui. – Sunku suvaldyti buvo?

- Nee... – tirtančios rankos išstūmė svorį dvidešimt aštuntą kartą. – Uff... Merga bijo to, ką Dievas jai davė.

- Tu apie akis?

- Žinojai? – pyktelėjo Darijus.

- Kartą mačiau. Mergaitė turi ką parodyti.

- Tai tu... bliamba, ko nesakei iš karto?

- Gana, - Justas nutvėrė strypą ir atėmė svorį iš Darijaus, kad sugrąžintų į vietą. – Tu čia šiaip piktas, ar kažkas į akį šiandien davė?

Darijus gulėjo ant suolelio ir sunkiai šnopavo, žiūrėdamas į baltas sporto salės lubas. Mažiausiai norėjo kalbėti apie konfliktą su Vika.

- Gal su juodaplauke susimušei? – išgliaudė vienintelę realesnę išvadą Justas.

- Galima ir taip sakyti.

- Oho, papasakosi? – susidomėjo draugas.

- Ne.

- Tai judu gal jau intymiai bendravot abu kartu, kad tu toks jautrus?

- Blyn, tu klausinėji, tarsi aš tau kada nors būčiau pasakojęs apie tokius dalykus, - suurzgė Darijus ir siektelėjo telefono, kuris dusliai sugrojo kelias natas iš Apocalyptica „Conclusion“. – Alio!

- Sveikas, Darijau, - pasveikino jį moteriškas balsas. 

Akimirką jis gulėjo apstulbęs, tada atsisėdo ir pataršė dešine plaukus.

- Vika?...

- Ne, neatspėjai, - kiek nepatenkinta atsiliepė mergina. – Vakar žadėjau tau paskambinti dvyliktą, pameni?

- A, čia tu, Vaida...

- Jau tiksliau, - nudžiugo balsas. – Tai kaip dėl išvykos į kaimą? Ar rastum laiko dar vienai fotosesijai?

Darijus mažiausiai dabar norėjo vėl pamatyti tas skirtingų spalvų akis. Net ir perspektyva padaryti daug puikių nuotraukų nebuvo dabar tokia viliojanti. Iš galvos vis dar neišėjo Vika ir judviejų rytinis atsisveikinimas. Dabar reikėjo iškrauti save iki dugno, iškankinti visą kūną, kad nebekamuotų dusinančios mintys.

Antra vertus, visa ši diena ir tebus pilna tų minčių. Jis grįš sudaužytas, išvargęs ir nieko daugiau neveiks, tik mąstys, gailėsis ir norės išsirėkti. Apgailėtina veikla, nieko neprikiši...

- Tai kaip, Darijau? – neketino liautis Vaida.

- Kada ir kur? – apsisprendė jis.

7.

Akis žydra, akis pilka

Privažiavus rusvam „Ford Explorer“ visureigiui, Darijus nepatenkintas užsimetė ant peties krepšį su įranga. Svetima mašina reiškė, kad jis negalės grįžti kada panorėjęs – tampa priklausomas nuo šeimininkės malonės. Vaida užprotestavo, kad jis vyktų savo tėvų automobiliu, primygtinai siūlydama pati pavėžėti. Štai dabar ji ir išlipo, kad atidarytų bagažinę.

- Sveikas. Nusiteikęs? – Į Darijų nesuprantamai dėbsojo du tamsinti akinių stiklai. 

- Pamatysim, - pasakė jis, atsargiai padėdamas vieną krepšį. Kitą paguldė ant minkštos užpakalinės sėdynės, nenorėdamas, kad jautrus fotoaparatas kratytųsi ant kieto dugno jiems traukiant šunkeliais.

- Dabar kaime pats žydėjimas, - linksmai čiauškėjo Vaida. – Tau patiks. Tikrai.

Darijus vangiai nusišypsojo jai, nejausdamas nė lašo azarto. Ir visgi buvo dėkingas, kad ši akiniuota mergina gelbsti jį nuo sugadintos dienos. Kas žino, ką jis galvos vakare?

Miestas pasiliko už nugarų pakankamai greitai, vos pulsuodamas apmirusiomis gyslomis. Automobilis skriejo maksimaliu leistinu greičiu, iš pradžių viena pagrindinių magistralių, vėliau ne tokiais žinomais keliais, apsuptais salotinių laukų, išraižytų sodriai rusvais dryžiais. Kelis kartus jiedu įvažiavo į miškus, kur medžiai jau buvo apsivilkę pakankamai tankia lapija. Kvepėjo žiedadulkėmis, sakais ir kelio dulkėmis. 

Iš pradžių Vaida viena kalbėjo, labiau naudodamasi Darijaus ketinimais patylėti, lyg pagaliau sulaukusi progos išsipasakoti. Smulkiau papasakojo apie savo planus patekti į vieną agentūrą, apie savo seserį, kuri šiuo metu dirbo Prahoje ir kuri tarsi garantavo, kad panašių bruožų Vaida turi tiek pat šansų, kiek ir ji. Ne, jos akys buvo visai įprastos spalvos. Čia tik ji viena šeimoje tokia... išsigimusi.

Darijus iš pradžių atsakinėjo tik vienaskiemeniais žodžiais, pernelyg nesigilindamas į esmę. Atsibudo tik jiems giliau įvažiavus į gamtą. Ties kiekvienu posūkiu atsivėrus kokiai nors panoramai su vietinėmis sodybomis, jis praverdavo langą ir iškišdavo fotoaparato objektyvą, kad skubiai padarytų keletą kadrų. Dažniausiai – gana pusėtinų. Štai tada jis pradėjo su Vaida kalbėtis kiek gyviau, netgi murmtelėjo apie save keletą mažiau skelbiamų faktų – ne, brolių ar seserų jis neturi, draugų vos keturi, neskaitant pusbrolių ir pusseserių. Jo pirmas fotomodelis buvo trimis metais jaunesnė pusseserė, kuri netapo jokia žvaigžde ar fotomodeliu. Tiesiog jai patiko būti fotografuojamai. Ir ne, jis nerūko.

Kuomet asfaltuotas kelias virto žvyrkeliu, Vaida jau buvo beveik pasiekusi ribą, už kurios Darijus būtų pradėjęs atsakinėti daugiareikšmiškai – nei taip, nei ne. Išlikti dėmesingu klausytoju jam ne itin sekėsi – vis sugrįždavo mintys apie rytinį pokalbį su Vika. Net pats nesuprato, koks stebuklas suturėjo Vaidą paklausti jo, ar viskas gerai. O jeigu ne – tai kas nutiko? Bent už tai jis buvo dėkingas – kad Vaida lietė vien paviršutiniškas temas.

Galop automobilis užvažiavo ant seno, bet pakankamai rimtai atrodančio medinio tilto ir perbarškėjo šio lentomis į kitą upės pusę, kur kelias ėmė vingiuoti tarp baltai žydinčių vyšnių. Sodybą sudarė trys mediniai pastatai. Tašytų rąstų troba skardiniu stogu pasitiko pirmoji. Automobilis sustojo plačiame kieme, kurio gale pilkavo šulinys su stogeliu. Už jo stūksojo masyvi daržinė su tvartu, skiedriniu stogu, moliu drėbtais galais.  Trečias pastatas, pats mažiausias, slėpėsi už namo, sodo kampe. Tai buvo nedidelė pavėsinė, suręsta milžiniškos liepos pavėsyje. Netoli jos stovėjo akmeninė lauko krosnis. Teritoriją kažkas neseniai tvarkė – dalis plotų buvo kruopščiai nuskusti. Visur kitur plytėjo natūrali, nepaliesta pieva. Labiausiai akį traukė baltai žydinčios vyšnios, kurių čia buvo daugybė, vos ne ant kiekvieno laisvo kampo.

Nors aplink sodybą plytėjo gana dideli atviri plotai, kiek toliau horizontą dengė miško juosta. Iš visų pusių apsupta medžių siena, sodyba iš tiesų panašėjo į atkirstą nuo viso pasaulio.

- Štai tą miško atkarpą pasodinome mes, būdami vaikai, - parodė Vaida. – Maždaug prieš keturiolika metų. Tada ten galima buvo pamatyti du vienkiemius, mūsų artimiausius kaimynus. O dabar pats matai – viskas atkirsta nuo svetimų akių.

- O kur šuo? – apsidairė Darijus.

- Kam tau jis? – nesuprato Vaida.

- Argi sodyboje nėra privalomas šuo?

- Yra signalizacija, - mergina parodė lipdukus ant langų. – Čia ne visada gyvenama. Kartais būna mėnesių, kuomet nerastum nė gyvos dvasios. Bet paprastai giminės pamainomis atvažiuoja pagyventi, sutvarkyti.

- Vadinasi, senelių ar prosenelių jau nebėra?

- Močiutė gyvena Kaune. Iki artimiausio miestelio nuo čia – keturiolika kilometrų, jai per sunku buvo vienai tokioje vietoje.

Darijus linktelėjo.

- Atjungsiu signalizaciją, - linksmai čiauškėjo Vaida, - ir jauskis kaip namie.  Tu pietavai?

- Dar ne.

- Tuomet aptarsime planus prie stalo, - nusprendė mergina, atrakindama namo duris.

Jiedu užkando greitmaisčio, įsikūrę tamsioje virtuvėje plūktomis grindimis, tada Darijus trumpai nupasakojo, ko jis ketina imtis ir ko iš jos tikisi. Vaidai išėjus persirengti ir susitvarkyti plaukų, išdėliojo ant stalo kosmetikos priemones ir jai grįžus padarė kuklų makiažą – tik patį būtiniausią. Vaidai toks jos užsiėmimas pasirodė kiek juokingas, ji vos išlaikė rimtą veidą, atsidavusi jo malonei.

- Tave ir to universitete mokina? Naudoti makiažo priemones?

- Ne visai. 

- Pats išmokai?

Darijus atsargiai padengė jos veidą specialios, atspindžius slopinančios pudros plonyčiu sluoksneliu.

- Tarkim, visažistė ne visada man sekioja iš paskos, - sumurmėjo.

Vaida pažvelgė į jį dviejų spalvų akimis, visai iš arti, tarsi ketintų permatyti kiaurai. 

- - -

Paprastai po tokio įdėmaus žvilgsnio daugelis sutrikdavo, pavergti įsitikinimo, kad dabar visas jos dėmesys skirtas tik jam vieninteliam, kad pagaliau pavyko kažkaip atkreipti merginos dėmesį, pagaliau sudominti ją kažkuo, ką veikė iki šiol... Pala, kas tai buvo?..

Vaida žiūrėjo Darijui į akis ir žinojo, kad jis nėra pavergtas. Bernelis mintimis buvo gerokai toliau nei horizontas. Netgi pripažindamas jos grožį jis nekeipo nuo hormonų pertekliaus, vadovaudamasis protu. Dieve, kaip ji nekentė tos profesionaliai ištreniruotos veido išraiškos, skirtos kiekvienai paauglei, besikraustančiai iš proto dėl modelio karjeros!

Netgi pirštai, vedžiojantys pudros pagalvėlę, lengvai liečiantys ČIA bei TEN, dirbo tiksliai, ramiai ir apskaičiuotai, lyg mažiuko langelio šviesoje darbuotųsi tik apie reikalus mąstantis kiborgas.

Ir visgi, jis tikrai ne čia...

Nesulaukusi dėmesio, kurio tikėjosi, Vaida mintyse atsiduso ir pažvelgė į baltuojančias vyšnias už stiklo.

Įdomu, ar jis iš tiesų toks, ar tik tobulai apsimeta?

Ji mąstė, kaip nutraukti tylą, kad tai kartu nepasirodytų kaip banalus koketavimas. Mergina jau suprato, kad Darijus atsakinėja toli gražu ne į visus klausimus, o ir atsakymai jo sudaryti iš vienskiemenių žodžių, kurie prašyte prašosi daugiau klausimų. 

- Tu visada tiek mažai kalbi? – ji pasigrožėjo baltais žiedais, tada vėl žvilgtelėjo jam į akis.

Darijus atsakė jai trumpu šypsniu, kurį galėjai suprasti kaip nori. Jis padėjo pudros pagalvėlę į dėžutę ir uždarė dangtelį.

- Baigta. Eime?

Ji linktelėjo, nusprendusi laikytis jo paties taktikos – kalbėti taupiai. Tegu pats pajunta, kaip tai atrodo iš šalies – gal pakeis nuomonę?..

Pirmiausiai Darijus pasirinko žydintį sodą, kur žolė tebebuvo nenupjauta – siekė beveik iki kelių. Vaida jau žinojo, kad prieštarauti jo sumanymams – savižudiškas reikalas. Arba jinai jam paklūsta, arba jis fotografuos ką tik nori, bet ne ją. Pasiūlys susirasti ilgšį draugužį, kuris nesispyriodamas dirbo savo darbą. Tačiau būtent tai jai ir nepatiko. Skirtingai nei Justui, Darijui kildavo aiškios būsimų nuotraukų vizijos, jai belikdavo klausyti jo nurodymų ir prisiderinti, mintyse spėliojant, ką tai galėtų reikšti, kokį įmantrų vaizdą jis išvydo, kad ji štai priversta suvaidinti būtent TOKIĄ ne visai SAVE. Vaida nejučia imdavo įsivaizduoti dalyvaujanti kažkokiame įvykyje, svarbesniame už juos abu kartu sudėjus. Kūnas imdavo net virpėti iš susijaudinimo ir jai belikdavo pripažinti, kad tai jai velniškai patinka. Būti ne savimi, būti kažkieno vizijos dalimi. Ir čia Darijus kalbėjosi su ja. Jis liepdavo jai padaryti TAIP arba KITAIP, nereikalaudamas atsakymų. Jeigu tada, mieste, ji dar murmtelėjimais patvirtindavo suprantanti, dabar tik vykdė, netardama nė žodžio. Neaušinti burnos pasirodė gana sunku.

Sode jiedu nufotografavo trisdešimt su trupučiu kadrų. Tada ji nusivedė Darijų į pievą tarp upės ir kalvos su atodanga. Ant kalvos žaliavo pušynas, skleisdamas visur juntamą sakų kvapą. Upės slenksčiais srūvančio vandens šniokštimas girdėjosi iš pakankamai toli. Vaida suprato, kad diena bus tikrai ilga, kol jiedu išvaikščios visas geriausias vieteles ir jis viską su ja išbandys.

Pievoje juodu užklupo keli debesys, trumpam paslėpę saulę. Kol jie lėtai traukėsi iš „scenos“ jiedu pasėdėjo žolėje. Darijus fotografavo Vaidos veidą, bandydamas įvairius apšviestumo nustatymus, ši atkakliai tylėjo, laikydamasi sau duoto pažado. 

Kai šviesa sugrįžo, ji dar suvaidino keletą scenų, tada Darijus liepė persirengti. Suknelę šalin, džinsiniai šortai nelygiai apspurusiais kraštais ir balti marškinėliai, nedengiantys pilvo. Plaukus į storą kasą, makiažą atnaujinti.

Persirenginėdama ji tyčia neatsuko jam nugaros, stengdamasi nevėpsoti ir nesimaivyti lyg paauglė. Norėjo, kad jis viską matytų, kad...

Nusivylusi prikando lūpą – Darijus pats jai buvo atsukęs nugarą, neketindamas žiūrėti. Nors imk ir apeik ratu, atkišus bent kiek vyrų vertinamus privalumus. Nusivylusi ji apsirengė ir ėmė pinti kasą, kol Darijus priėjęs nenutraukė užsiėmimo. Jos nuostabai, jis vikriai išardė pradėtą darbą ir pats supynė, nepalikdamas nė vieno laisvo plaukelio. Dirbo taip užtikrintai, tarsi savo seseriai visą gyvenimą kasas būtų pynęs. Tada vėl papudravo jai veidą, kur atrodė reikalinga.

- Manau, pievoje jau gana, - pratarė žiūrėdamas jai į nosį, kurią atsargiai lietė pagalvėle. – Tu čia viską žinai. Kur, tavo nuomone, mums vertėtų tęsti?

„Lovoje“ – išsprūdo mintis jos galvoje. Vaida pasitaisė marškinėlius. Tada nusišypsojo jam ir be žodžių parodė į upės pusę.

Pakrantėse lapus sprogino juodalksniai ir beržai, vienur bei kitur tamsiai žaliavo eglės, nukorusios apatines šakas virš didžiulių akmenų. Upė tekėjo dauboje, vietomis išsiliedama į menkas pelkutes, kitur smagiai putodama per akmenis slenksčiuose. Daubos kraštai dar tik pradėjo  puoštis žole, daugelyje vietų stirksojo pernykščių smilgų guotai. Paparčiai nedrąsiai kėlė viršun susivijusius ūglius, šviesos šioje vietoje buvo gerokai mažiau, tačiau visgi pakankamai – Vaida pastebėjo, kad Darijus liko patenkintas. Jis dairėsi aplinkui didelėmis akimis, panašėdamas į mažą vaiką. Mažiems vaikams irgi nerūpėjo erotika – juos labiau domino pavasaris. 

Nusišypsojusi iš savo minčių, Vaida atsisėdo ant  didelio akmens, prieš eglę. Kol kas vaikinas mąstė, tikriausiai įsivaizduodamas ją kažkur šioje vietoje, merginai beliko laukti ir pačiai improvizuoti, kaitinant jo vaizduotę.

Kaip ir nuspėjo, Darijus netruko prisiderinti prie jos improvizacijos. Žengęs kelis žingsnius į šlaitą, jis atsiklaupė ir žvilgtelėjo per fotoaparato akutę. Tada liepė merginai prisitraukti kelius ir pažvelgti į vandenį, jam paliekant veido profilį. Vieną pėdą pirmiau kitos.

Vaida pakluso, laukdama savo progos. Mintyse jau sudėliojo šachmatus, beliko toliau atsiduoti svetimai valiai, stengiantis išlikti tobulai ramiai. Ir tykoti.

Spragt kartą, spragt du...

Nuleidęs fotoaparatą, jis kelis kartus liepė jai pasisukti vis į kitą pusę. Smakrą aukštyn, akis užmerkti, mėgaujantis iš viršaus plūstančia šviesa. Spragt kartą...

Tada prie vandens. Visa laimė – jis nešaltas, antraip Vaida nė už ką nepaklustų jo norui bristi iki vidurio, kur skaisčiai žaliavo samanomis aptekęs akmuo. Kiek paganęs akis, jis liepė jai sugrįžti. Teks vėl persirengti. Šortai nebetinka, šį kartą reikės sijonėlio. Vaida kiek pastovėjo ant akmens, kol pradžiūvo padai. Darijus padavė jai rūbą, ji vikriai persirengė. Dabar visas apdaras baltas. Sijonėlis plaikstosi lengvame vėjyje, nesiekdamas kelių. O upės viduryje, prie samanoto akmens atrodys mistiškai. Velnias, jo vaizduotė tikrai puiki.

Spragt, spragt, spragt...

Samanos truputį drėgnos, tačiau tai niekis. Vykdydama įsakymus, atsisėdo ant jų. Spragt.

Persivertė ant pilvo, pirštais skaičiuodama raibulius vandenyje. Spragt.

O tada nemaloniai nustebo, kuomet Darijus paliepė jai gultis į vandenį. Vos nepravėrė burnos – greičiausiai jis būtų išgirdęs suirzusias gaidas.

Su visais rūbais? Ji klausimai timptelėjo suknelės kraštą.

- Taip, su visais rūbais, - gavo bejausmį patvirtinimą.

Kurį laiką ji apstulbusi svarstė, ar tik nevertėtų nutraukti visko, pasakyti „gana“. Vanduo gal ir suspėjęs sušilti, bet juk jis nėra TIEK šiltas.

Darijus tyliai laukė, duodamas laiko įgauti drąsos.

Tada ji apsisprendė, klaupdamasi į srovę, jausdama, kaip šilkinis šaltis apima kelius, šlaunis, paliečia gaktą ir kyla pilvu aukštyn, versdamas aiktelėti. Mergina sukando dantis, atsilošdama ir jausdama vėstančią nugarą. Sijonui ir kelnaitėms viso gero. Marškinėliai tuoj irgi bus šlapi, po visko verti tik skalbinių virvės.

Vandeniui pasiekus krūtis ir užliejus kaklą, ji dusliai urgztelėjo, tvardydama drebulį.

- Apsišlakstyk veidą,  - išgirdo jo balsą. – Nusiplauk pudrą, jos kol kas nereikės. 

Sugriežė dantimis ir kilstelėjo vieną ranką, vos neišsitiesdama ant nugaros - būtų panirusi po vandeniu.

Pakluso jam ne todėl, kad būtų labai patikę. Pakluso, nes jo sumanymas papildė jos pačios klastą. 

- Atsargiai... – stebėjo merginos veiksmus Darijus. – Dabar atsisėsk. Kasą permesk per petį, pabandyk apsukti apie kaklą. Ne, iš kitos pusės. Negręžk, tegu varva.

Spragt... Spragt spragt spragt...

Jis neprašė jos suvaidinti kokią nors veido išraišką. Vadinasi, patiko tai, ką JAU pamatė. Ji pastėrusi, klūpo vandenyje šlapiais rūbais, dreba nuo šalčio. Turbūt pyksta kažkuria sielos dalimi ant jo, o gal ir ant savęs, kad leidžiasi taip kankinama.

- Pažvelk į vandenį, ramiai, švelniai. Tarsi būtų tavo stichija... Truputį ištiesink nugarą.

Spragt spragt spragt...

- Atsistok, rankas truputį į šalis. Ne per toliausiai. Man reikia varvančio vandens. Veidą į dešinę, stebėk srovę...

Spragt, spragt...

„Dieve, kaip ŠALTA!” – sukirbėjo aštri mintis. – „Diena karšta, o vis tiek šalta...“

- Gana, marš į krantą, - Darijus padėjo fotoaparatą ant krepšio ir surado rankšluostį. – Paskui pratęsime toje dalyje, kur pelkė.

Ji pažvelgė į aukštupį, pakraupusi stebėjo vos judantį vandenį, kur šis išsiliejo plačiau. Daugybė žolių,  mauro ir dar velniai žino ko. Jos ten niekas gyvas ir varu neįvarytų...

Vaida pastvėrė rankšluostį ir susisupo tarsi į išsigelbėjimą. Rankos smarkiai drebėjo, krūtinę net maudė nuo įtampos. Nekreipė dėmesio, kad basos pėdos apsivelia purvu. Atsisėdusi ant saulėje įkaitusio akmens, stengėsi persigerti šio karščiu, stebėdama vaikiną piktomis dvispalvėmis akimis.

Darijus tai pastebėjo. Vėl pastvėręs fotoaparatą, jis nusitaikė į ją, žvelgdamas iš viršaus. Kelissyk spragtelėjo sklendė giliai prietaiso viduje, akimirkoms atidengdama šviesai jautrią matricą. Prasprūdęs spindulys susigėrė į ją, kartu nupiešdamas Vaidos veidą. Dvi skirtingų spalvų akys drėgname veide, beveik piktai žiūri į kaltininką.

- Gal gali trumpam patraukti rankšluostį?

Ji kiek suabejojo, tačiau netrukus pakluso. Valios pastangomis suvaldė drebulį. Šlapia kasa priminė odą nemaloniai brūžinančią virvę. Reikėjo ją skubiai išpinti.

Vis dar nenuleido nuo jo akių, nors Darijus jai ne vieną kartą sakė, kad tai darytų tik tada, kai pats to paprašys. Visais kitais atvejais verčiau žiūrėtų kur nors pro šalį.

Tačiau dabar tyčia neklausė, verdama jį akimis per objektyvo stiklą. Pirštais palietė šlapią marškinėlių petnešėlę ir lengvu judesiu leido jai nukristi. Drėgnas rūbas nusprūdo nuo krūties, ji net nemirktelėjo.

O Darijus lyg niekur nieko paspaudė mygtuką.

- - -

Vis dar tylėdama, ji laukė reakcijos, skrosdama vaikiną dvispalvėmis akimis. Nesišypsojo, nebandė vilioti. Tiesiog apsinuogino ir žiūrėjo, kas bus.

Nuleidęs fotoaparatą, jis atrodė nei sutrikęs, nei nepatenkintas. Netgi susikaustymo nepastebėjo, jis net prieštarauti nemėgino, nors vakar aiškiai prasitarė nenorįs prasidėti su erotine fotografija.

Vaida abejingai numetė nuo kito peties ir antrą petnešėlę. Išlaisvino rankas, rūbas nuslydo ties sijonu. Pilvas žvilgėjo nuo drėgmės.

Žvelgė vis dar iš padilbų, lyg siūlydama iššūkį ir niekaip negalėjo suprasti, kas slypi už jo metalinių akių. Darijus tiesiog stebėjo ją ir galvojo. Tada kilstelėjo fotoaparatą, prisitaikė, tačiau taip ir nenuspaudė mygtuko, lyg neaptikęs jokio įdomesnio vaizdo. Vėl žiūrėjo, mąstydamas kažką...

Vaida pakilo nuo akmens ir nusimovė sijoną, kartu nutraukdama ir kelnaites. Tada per galvą nuvilko marškinėlius. Šlapi rūbai be gailesčio krito ant žemės, aplipdami spygliais ir purvu. Mergina pasiekė rankšluostį ir sausino odą, stengdamasi jos paviršiumi pajusti, kur dabar klaidžioja jo žvilgsnis. Tiek daug dar nebuvo niekam pademonstravusi, todėl tikėjosi įvertinimo. Juk pagaliau nesimaivė ir nemėgino pademonstruoti kokios nors įžūlios pozos, laukė jo įsakymų. Išskleidusi šlapius plaukus, atsargiai palietė juos rankšluosčiu, kad mažiau varvėtų. Jautė, kaip dienos kaitra pamažu užmuša upės šaltį ir nemaloni įtampa, purčiusi iš vidaus, pamažu atsitraukia.

Numetusi rankšluostį prie rūbų, Vaida pasuko galvą į Darijų ir beveik įžūliai pažvelgė į jį, lyg mesdama iššūkį. Nusivylusi vos neprikando lūpos – šis sėdėjo ant akmens, palikęs fotoaparatą ramybėje ir žiūrėjo kažkur visai pro šalį, tarsi jos čia visai nebūtų. Tarsi ant žemės gulėtų ne rūbai, o jos oda, kurią nudyrė nuo nematomos savęs.

Vaida patyliukais atsiduso ir nusprendė laukti jo veiksmų. Taip ir sėdėjo nejudėdama, žiūrėdama į tekantį vandenį, kol galop Darijus sujudėjo ir prabilo. Komandomis...

- Dešinę pėdą truputį į priekį, kairę koją sulenk, kad šlaunis uždengtų krūtį.

Na štai, pagaliau...

Ji įvykdė jo reikalavimą, nors poza jai nepasirodė patogi.

- Kaire ranka prilaikyk kairės kojos čiurną. Dešinę... Na, sugalvok, kur tau būtų patogiau ją laikyti.

Dešinė ranka pati savaime nuslydo tarp kojų. Darijus to nekomentavo.

- Pasukiok galvą  į šalis, aukštyn ir žemyn, kol sustabdysiu... Gerai, šiek tiek atgal. Puiku.

Pakreipusi galvą ji jautė, kaip įsitempia kaklo oda, išryškindama reljefą. Tada dusyk spragtelėjo fotoaparatas.

- Viskas.

Netikėdama savo ausimis, Vaida kiek palaukė, tada nuleido koją ant žemės. Kurį laiką taip ir sėdėjo, nepajėgdama suprasti, kas čia negerai. 

Kas su JUO negerai.

- Grįšime į namą, - pratarė Darijus. – Tau reikia išsidžiovinti plaukus ir apsirengti. Pratęsime po valandos...

Tačiau ji nebeklausė jo, apimta tylaus įniršio. Atsistojusi nuėjo prie upės ir nubrido į vidurį, prie apsamanojusio akmens. Ten ir įsikūrė tarp drėgnų samanų, niršdama, tačiau neketindama jam nieko sakyti.

- - -

- Vaida!

Jam atsakė tik vandens čiurlenimas. Mergina nė nepažvelgė į jo pusę, lyg protestuodama prieš visą pasaulį.

Darijus atsiduso, jausdamas, kaip pamažu apleidžia kantrybė. Jis nujautė, ką reiškia jos protestas ir ta tyla, ir apsinuoginimas. Blogiausia buvo tai, kad Vaidos priemonės, kad ir kokios įkyrios atrodė, iš tiesų veikė.

Jos perdėta tyla po jau įprastu tapusio paplepėjimo privertė atsitraukti nuo pašalinių minčių ir suklusti. Nežinia, ko tikėjosi Vaida, tačiau tai erzino, vertė galvoti apie jos susigalvotas priežastis. Norėjo įsijausti į jo kailį? O gal ketino pasiekti būtent šito – kad jis pasijustų nejaukiai, lyg prasikaltęs?

Kad mergina sulaukusi progos apsinuogins, jis dar kelionės metu įtarė. Tik negalvojo, kad ji laikysis taip šaltai, tarsi jo net nebūtų. Vaida vaidino savo vienos susikurtame teatre ir darė tai tobulai.  Kiek padvejojęs, jis ryžosi sukurti vieną kadrą – banalų kaip du kart du, daugiau dėl jos nei dėl savo malonumo. O ji štai kaip atsidėkoja – ketina išprievartauti jo vaizduotę visu tuo šlamštu, kurio pilnas internetas.

Darijus akimirką svarstė, ar tik jam neparodžius savo užsispyrimo. Susirinktų daiktus ir patrauktų į sodybą vienas. Ji vėliau atsėlintų, kai nušaltų užpakalį.

Tačiau būtų pikta kaip širšė. Judviejų draugiškiems santykiams galas. O vieną tašką jis, regis, šį rytą jau padėjo ir tai buvo daug rimtesnis taškas. Nejaugi dabar taip ims dėlioti vieną po kito, šitaip paprastai?

„Na ir velniop tave, tebūnie tavo viršus“ – sunkiai atsiduso. – „Vis viena tai paskutinis kartas“.

Nusispyręs batus atraitojo kelnes ir žengė į vandenį. Stengdamasis nepaslysti ant akmenų apsuko ketvirtį rato, kad Vaidai už nugaros atsidurtų žemupio panorama. Ši vis dar nekreipė į jį dėmesio, vaidindama abejingą.

Darijus prisitaikė ir spustelėjo mygtuką. 

Štai taip, be jokių pastangų – regis šitaip jie dirba? Kuo daugiau papų, kuo labiau praskėstų kojų, kuo daugiau mėsos. Nesunku. Spragt spragt spragt...

Susierzinęs fotoaparatas čeksėjo beveik be perstojo. Jis žengė į šoną, šaipydamasis iš naujų rakursų. Kaip paprasta! 

- Ką tu darai? – Vaidos balse buvo justi nuoskauda.

- Fotografuoju.

- O man ką tada daryti?

- Sugalvok pati.

Fotoaparatas laiku užfiksavo jos žudantį žvilgsnį. Vaida kurį laiką galvojo, klausydamasi įkyraus čeksėjimo, nuskambančio vos ne kas dvi sekundes.

Tada ji paniekinamai iškvėpė orą per nosį ir plačiausiai praskėtė kojas. Fotoaparatas užsikosėjo ir nutilo.

- Dėl Dievo meilės... – sugriežė dantimis Darijus, nusukdamas akis. – Maniau, tu protingesnė.

- O ką, - pasišaipė ji. – Aš, kaimo kvailelė, moku tik tiek. 

Jis nužvelgė ją tiriančiu žvilgsniu, virdamas viduje iš pykčio. Sekundę kitą pagalvojo, kaip vis dėl to ją įpinti į visą šį gamtos vaizdą.

- Eik pasiimti savo purvinų rūbų, - mostelėjo į krantą. – Atsinešk juos prie šio akmens. Tik labiau juos išpurvink progai pasitaikius.

Kojos susiglaudė, gavusios užduotį. Aiškiai pralinksmėjusi Vaida nubrido į krantą vykdyti įsakymo. Pavoliojo rūbus tarsi šlapius skudurus po spyglius, grįždama dar į dumblą kyštelėjo.

Regis, jiedu vėl ėmė susikalbėti. Ji klūpojo srovėje, skalaudama pačios išpurvintus marškinėlius, fotoaparatas dirbo. Retsykiais, jo paprašyta, kyštelėdavo galvą į vandenį, kad plaukai šlapesni būtų.

Keitė pozas, į objektyvą žiūrėjo tik paprašyta, stengdamasi neerzinti. Savaip improvizavo tik retsykiais, tarsi išdykaudama. Jis neprieštaravo. Darijus stengėsi, kad tik tarp judviejų vėl neįsipliekstų konfliktas. Pasistengė nuryti jausmą, kad daro bevertį darbą. Jai, ko gero, tai turėjo didesnės reikšmės nei jis įsivaizdavo. Antraip argi mergina spinduliuotų priešais jį, klausydama kiekvieno žodžio?

- Dabar jau tikrai viskas, - išjungė fotoaparatą po valandėlės. – Padarykime pertrauką.

Vaida pakilo, palikusi rūbus ant samanų. Šlapiu delnu perbraukusi pilvą, žengė kelis žingsnius prieš srovę ir, Darijui nespėjus susigaudyti, prisiglaudė visu kūnu, nekantriai pastūmusi tarp jų pakibusį fotoaparatą į šalį. Pajutęs jos reiklų bučinį, jis vos nepaslydo, stengdamasis atsiplėšti nuo kibios vandens nimfos, kuri ne tik lūpomis, bet ir pirštais prisikabino, traukdama prie savęs arčiau. Jos rankos buvo šaltos kaip ledas, lūpos atvirkščiai  - karštos ir minkštos. Nejučia prisiminė naktinę Viką, kuri panašiai prisiartino antrojo susitikimo metu. Tas pats jausmas, tik skonis kitas.

- Vaida! – šūktelėjo, pasukdamas galvą į šalį. Lūpos nubrėžė liniją skruostu. O tada mergina paleido jį, sutrikdyta šūksnio. Darijus stengėsi nežiūrėti į ją, pastėrusiomis akimis vedžiodamas po tuštumą. Atrodė ir sutrikęs, ir įpykęs. 

Ji atsitraukė atgal. Galva truputį svaigo nuo ekspromto. Juk ji tik žengė pirmą žingsnį. Kad jis žengtų antrą. Taip visada būna – užtenka sujaudinti vyrą ir šis kaipmat atsiliepia į kūno šauksmą...

Darijus pasiekė krantą ir pasilenkė krepšio, nesidairydamas atgal.

Anksčiau ar vėliau...

Ji tylėdama patraukė jam iš paskos, pamiršusi rūbus ant apsamanojusio akmens.

Baisiausia buvo tai, kad kartą kryptingai sujaudintos, mintys niekaip neketino nurimti. Darijus tūžo už tai, kad yra vyras, kad jo kūnu taip lengva manipuliuoti. Galėjo visą dieną susitelkti į darbą, negalvodamas apie ją nieko gašlaus. Ir reikėjo gi jai šitaip kvailai pasielgti. Dabar slankioja kaip zombis, kraudamas daiktus atgal į kuprinę, niekaip negalėdamas išmesti iš galvos jos minkštų lūpų ir to, kas galėjo įvykti po kelių sekundžių.

Širdis net daužosi, pasiruošusi siausti, racionalus mąstymas, rodos, tampa plonas it popierius, pramušamas stipresniu piršto smūgiu.

Reikėjo viską užbaigti daug anksčiau ir važiuoti namo.

Reikėjo, o juk kažkuria sąmonės dalimi tarsi tikėjosi, kad įvyks kažkas panašaus. Štai ir įvyko. O dabar nebesupranta pats savęs – žinojo, nenorėjo, bet leido įvykti. Vyriškas paradoksas. Tai gal visgi norėjo?

Darijus užsimetė kuprinės diržą ant peties ir pasuko į šlaitą, tūždamas ant savęs.

- Darijau! – šūktelėjo Vaida.

Neatsiliepė. Stengėsi protu permušti kūno šauksmą, surasti tai, kodėl niekada nemėgo Vaidos. Ideali ji buvo tik vienu atžvilgiu – kaži ko prisigalvojusi, leido jam be didesnių išvedžiojimų manipuliuoti savo kūnu darbo metu. Bet šiaip ji – nyki mergina, tokia kaip dauguma panašių į ją. Jeigu ir sugeba būti kūrybinga, slepia tai.  Siekia, kad jos kūnu manipuliuotų kiti. Gerai, taps ji žymiu fotomodeliu – ir kas iš to? Visą gyvenimą ją stumdys, dažys, puoš – dėl ko? Dėl akimirkos vaizdo?..

- Darijau! – išgirdo reiklų šūksnį už nugaros. Kibūs pirštai nutvėrė už rankos, mergina stipriai trūktelėjo jį atgal.  

- Būk gera, atstok!

- Ne! – šūktelėjo ji.

Nutvėrė jo kitą ranką, kuria ketino atgniaužti merginos pirštus. Įsikibo lyg nelaboji, prašiepusi dantis,  aršiai kovodama dėl savo įgeidžių.

Ir vis dėl to buvo per silpna. Darijus abiem rankomis čiupo Vaidą už sprando, jausdamas, kaip jos pirštai veržiasi apie jo riešus. Prisitraukė  nesunkiai. Mergina krūptelėjo visu kūnu, po akimirkos paleido jo rankas ir įsikibo peties bei kaklo, stengdamasi priglusti dar arčiau. Trumpai inkštelėjo, pajutusi bučinyje ne tik jame įkurstytą aistrą, bet ir agresiją. Apdovanojo savo nuolankumu ir silpnumu, lyžtelėjo liežuviu jo lūpas, kviesdama viską dar labiau komplikuoti. Žaidė jo aistra taip pat sumaniai ir negailestingai, kaip jis tada žaidė su ja, taikydamasis savo kvailu fotoaparatu.

Pajutusi žemyn slystančią vaikino ranką, pati sučiupo jo marškinėlių kraštą ir nekantriai timptelėjo aukštyn. Įnirtusi pastūmė jį nuo savęs, kad padėtų greičiau atsikratyti rūbų. Matė degančias jo akis ir žinojo, kad nė vienas iš judviejų niekur nebepaspruks. Per vėlu.

- Tai klaida, - murmtelėjo jis. Tačiau jau nebesitraukė.

- Ne, tai seksas, - atrėžė Vaida. – Klaidas darysime po to.

8.

Anapus

Gulėdamas ir spoksodamas į baltas, vietomis vos aptrupėjusias lubas, Darijus stebėjosi, kaip padrikai nuo vieno prie kito dalyko šokinėja nekontroliuojamos mintys. Nebandė jų suvaldyti, nenorėdamas pasiduoti mąstymo kančioms. Norėjo užmigti ir pabusti jau prablaivėjusia galva.

Vaizdiniai pynėsi vienas su kitu. Čia Vika jam peiliu mojuoja, įtūžusi ant viso pasaulio, ten ji stovi ir tiesiog stebi jį apvaliomis akimis, o jis jaučia kylančią panikos bangą. O tada kaklą vėl apsiveja Vaidos rankos ir nusineša kartu su savimi, tolyn nuo juodaplaukės. Nenori paleisti, suspaudžia tarp įkaitusių šlaunų ir vėl pasiūlo užsiimti kūniškais malonumais. 

O vėliau atsiprašo jo, vadina save kvaila nuotykių ieškotoja. Įtikinėja, kad toks nuotykis – nieko rimto. Ji jau turinti vaikiną, jį labai myli ir nesiruošianti jo iškeisti. Palengvėjimas. Vaida kankinasi. Ką tik ji buvo laiminga, o po akimirkos kankina save klausimais, ar teisingai pasielgė. Susižavėjo akimirka, pasistengė ją sugriebti. 

Jis stebi jos kančią ir padeda žodžiais, gimstančiais iš šalto išskaičiavimo. Juk pati sakė – seksas. Klaidos po to. Ji jam dėkinga už paramą ir supratimą. Paradoksai – glaudžiasi šalia, ieškodama užtarimo dėl savo klaidų ir tuo pačiu kankinasi dėl artumo.

Emocijos, emocijos...

Visa tai turėjo išsivadėti iš galvos, lyg alus atidarytame butelyje. Tereikia truputį pamiegoti. Per vieną dieną nutiko per daug įsimintinų dalykų, pernelyg daug prieštaraujančių emocijų.

Suskambus telefonui, jis vangiai ištiesė ranką ir pagraibė ties juosmeniu. Kilstelėjo šį prie akių.

Vaida... Mažiausiai dabar norėjo kalbėtis su ja, taip negailestingai įsibrovusia į jo gyvenimą. 

- Klausau.

- Sveikas, Darijau, - atsiliepė ji. – Ar turi laiko atsiųsti man visas nuotraukas, kurias šiandien padarei?

- Mhm, - numykė jis. – Gerai, pabandysiu. Koks tavo pašto adresas?

Netrukus teko pakilti iš lovos ir užsirašyti – adresas pasirodė gana painus.

- Aišku, - sumurmėjo jis. – Duosiu tau sumažintas. Pilno dydžio gausi, kai perrašysiu. Tinka?

- Žinoma. Ar viskas gerai?

- Daugiau ar mažiau.

- Tada puiku. Iki.

Jos balsas buvo gerokai atvėsęs, lyg pagaliau būtų pradėjusi šaltai mąstyti. Darijus lengviau atsiduso. Bent vienu atžvilgiu ji logiška ir protinga. Nebeieško ryšio su juo, stengiasi atsiriboti iki ankstesnio lygio.

Jis įrašė nuotraukas į kompiuterio atmintį ir paleido veikti programą, kuri pati mažino nuotraukų masyvus iki pasirinkto dydžio. Neketino jų atrinkti, pratrinti ar rūšiuoti. Tegu turi visas.

Po pusvalandžio siuntinys iškeliavo nurodytu adresu. 

Darijus žvilgtelėjo į laikrodį, tada priėjo prie lango ir pažvelgė žemyn. Vikos bute šviesa degė, tačiau dabar jis neketino laukti jos antrininkės. Nebuvo nuotaikos, visiškai. Reikėjo visų pirma išsimiegoti ir išvalyti galvą nuo prastų minčių.

Jis neskubiai nusirengė, išjungė šviesą ir po pusvalandžio kankinančių apmąstymų pagaliau užmigo.

- - -

Vaida  atvertė kitą nuotrauką ir pasirėmė delnais smakrą. Žiūrėjo ir stebėjosi – žinojo, kad fotografavo ją, tačiau nuotraukose neabejotinai buvo kažkokia kita mergina. Jai neįprasta poza, neįprasta veido išraiška. Šviesos ir šešėlių žaismas. Ji netgi pajuto pasigėrėjimą savo kūnu, ko paprastai nepatirdavo žiūrėdama į veidrodį. Darijus savo darbą išmanė – ne tik liepdavo jai suvaidinti kažką, tačiau tuojau pat visame tame atrasdavo smulkmeną, kurią išryškindavo vienu spragtelėjimu.

Į ją žvelgia nimfa dviejų spalvų akimis, o ji nepažįsta savęs pačios. Gėrisi savimi ir negali nustoti.

Išgirdusi tylų stiklinių dušo durų trintelėjimą, Vaida skubiai išjungė programą ir paslėpė nuotraukas nuo svetimų akių. Mantas išėjo iš vonios kambario švytintis ir patenkintas, taršydamas pirštais drėgnus plaukus. Pažvelgė į ją, parimusią prie kompiuterio, nusišypsojo plačia šypsena.

- Žiūrėsime filmą?

- Amm... – myktelėjo mergina. – Gal ne šįvakar, ką?

- Pavargai?

- Ne, tiesiog... ne ta diena filmams.

Ji neketino pasakoti nei apie dieną kaime, nei apie nuotraukas. Mantui jos neabejotinai patiktų, tačiau neišvengiamai kiltų klausimų apie fotografą. Vaida abejojo, ar dabar sugebėtų įtikinamai meluoti. Nenorėjo net mėginti. Retsykiais Mantas pademonstruodavo neįtikėtiną pavydą smulkmenoms. Pavyzdžiui, jiems bešėlstant klube, Vaidos bendrakursis ją palietė. Atrodytų, nieko tokio. Tačiau Mantas tą dieną buvo sudirgęs, gal kiek padaugino svaigiųjų gėrimų. Nei iš šio nei iš to jam pasivaideno, kad nekaltas prisilietimas reiškia kažką daugiau. Vos nekibo studentui į atlapus – būtų sutaršęs vietoje. Vaida jau patyrė, ką reiškia, kai gerai treniruotas draugo kūnas ją retsykiais pernelyg stipriai sugriebdavo intymiomis akimirkomis. Likdavo mėlynės, o Mantas atsiprašinėdavo taip ir nepajutęs, kad persistengė. Kartais jis būdavo itin švelnus, tačiau daug dažniau neapskaičiuodavo jėgų, kurių turėjo per akis.

Ji prisiminė Darijaus grubumą. Šis, nors ir elgdamasis šiurkščiai, išlaikė subtilią ribą. Jo grubokas elgesys, nors ir netikėtas, neskaudino...

Vaida nusišypsojo Mantui ir pasistengė išmesti vienkartinį meilužį iš galvos. Nulenkė nešiojamojo kompiuterio dangtį ir nukėlė jį nuo lovos.

- Ateik čia, - pakvietė. – Masažą gal?

Ir persivertusi ant pilvo vylingai pažvelgė  į jį, tikėdamasi pritarimo. 

Mantas atsisėdo ant lovos, nutaisęs abejingą veidą. Jis ne itin mėgo masažuoti. Iš pradžių tai buvo gana puiki proga pasiekti kažko daugiau, taip įsiteikiant merginai. Tačiau, laikui bėgant šis užsiėmimas jį ėmė tik erzinti. Vaidai tekdavo kiek pasistengti, kad jis sutiktų. Ir dar paraginti nesukčiauti – nebandyti visko atlikti kuo greičiau, besistengiant pereiti prie intymesnių dalykų.

- Na prašau, - sumurkė ji, žiūrėdama maldaujančiu žvilgsniu, - tu taip retai bemasažuoji man nugarą...

- Gerai,  - sutiko jis, galvodamas apie penkias minutes. Kartais negi penkios minutės trukdavo bedieviškai ilgai. 

Tiek merginai turėtų užtekti, o ir jis nesuspės prarasti kantrybės. 

Vaida kiek kilstelėjo, kad nusitrauktų per galvą marškinėlius. Tada išsipleikė ant pilvo, jausdama, kaip jis apžergia jos šlaunis, palinkdamas galingu kūnu į priekį.

Pečius prie pat kaklo apglėbė karšti akmeniniai pirštai, suspausdami raumenis. 

- Truputį švelniau, gerai?..

Pirštai kiek atsileido, glamonėdami jos išvargusį kūną. Vaida pasistengė atsipalaiduoti kiek įmanoma labiau, atsiduodama Manto rankų malonei, jausdama kaip sėdmenis nudegina jo sukietėjęs „muzikos instrumentas“. Ji nurijo beišsprūstančius komentarus - tik kimiai sudejavo iš malonumo. Saugiai surakinta jo kojų, glamonėjama daugybės bandymų nugludintais pirštų judesiais, ji stengėsi apie nieką negalvoti, išvalyti mintis nuo dienos šiukšlių, atsiduoti fiziniam malonumui.

- O štai TEN gali ir stipriau, - tingiai sumurmėjo.

Mylimojo pirštai pamažu judėjo nuo pečių žemyn, sukamaisiais judesiais maigydami raumenis palei stuburą, nuo jo į šalis, link šonkaulių, vos nepasiekdami ribos, kur ji būtų krūptelėjusi visu kūnu ir pradėjusi juoktis. Tačiau, pasiekę ribą, pirštai nuolankiai grįždavo prie stuburo, griebdami vis žemiau ir žemiau. Pasiekę sėdmenis, jie imdavo spausti stipriau. Vienas kitas žnybtelėjimas, tada jų kelias vėl pradėdavo sukti atgal, ratas po rato. 

Primerktos akys plačiai atsivėrė, lyg Mantas jos nugaroje būtų paspaudęs slaptą mygtuką. Vaida žiūrėjo į kambarį niekaip nesuprasdama, iš kur atsirado toks keistas impulsas. Snaudulio nė ženklo, ji žiūrėjo ir niekaip negalėjo atsistebėti vaizdo ryškumu. Tarsi grėstų kažkoks pavojus ir kūnas būtų pasiruošęs jį atremti. Netgi kvėpavimas padažnėjo, o prigultą krūtinę ėmė mausti nežymus dieglys.

Kažkas negerai...

Mergina žiūrėjo ir nemirksėjo, įtempusi klausą, o viduje gimstantis nerimas ragino sujudėti. Netgi besiilsinčias rankas ėmė dilgsėti, tarsi jos reikalautų judesio. Neiškentusi ji stipriai sugniaužė pirštus į kumščius, įtempdama raumenis, bandydama suvaldyti nemalonius impulsus. Staiga Manto pirštų ir delnų skleidžiamas karštis tapo šleikštus, erzinančiai vilnijantis jos nugara. Ir jo kūno šiluma ties jos šlaunimis, ir visas jo SVORIS – staiga visa tai įgavo agresyvias formas.

Vaida sujudėjo visu kūnu, niekaip negalėdama suprasti savo nepasitenkinimo priežasties.

- Jau gana? – išgirdo jį viltingai klausiant ir dar labiau suspurdėjo, bandydama išsivaduoti.

Galop jis kilstelėjo, supratęs, ko ji nori. Vaida išsirangė lyg nudegusi ir atsisėdo, šaudydama ne itin maloniu žvilgsniu. Pati nesuprato, kas ką tik nutiko. Tarėsi pajutusi nežymų pykinimą, lyg šis staiga grasintų pasiekti skrandį. Akimirką netgi mirtinai nekentė jo, nors tam nebuvo jokių realių priežasčių.

- Kas?.. – nustebęs Mantas sėdėjo ir nežinojo, ką daryti, išvydęs jos keistą veido išraišką.

- Nežinau, - sumurmėjo Vaida. – Gal šiaip... perkaitau gal... Kažko  negera pasidarė.

Jis nieko neatsakė, tik atsilošė ir pasiekė ventiliatorių. Spragtelėjo jungiklį, kambarį perskrodė judančio oro srovė.

Vaida sėdėjo parietusi po savimi kojas ir giliai kvėpavo, nesuprasdama savęs.

- Gal man tau padėti kuo nors? – sududeno Mantas, jau žinodamas, kaip jai padės. Nesulaukęs atsakymo, jis kiek padvejojo, tada nusišypsojo ir palinko artyn. Pabučiavo tarp krūtų, delnais apglėbdamas jos pilvą. Buvo susijaudinęs ir nepastebėjo, kad nuo jo prisilietimo merginos akys pastiklėjo. Vaida vos susilaikė neaiktelėjusi nuo staiga užplūdusio nepaaiškinamo šleikštulio. Skubiai nurijo besiveržiančias seiles, maldaudama pažvelgė žemyn, į Mantą, tačiau šis nekreipė į jos kūno impulsus dėmesio, laižydamas jos krūtis ir delnu jau skverbdamasis tarp kojų.

Kas man darosi???

Vaida įsitvėrė jo plaukų, traukdama už jų nuo savęs. Tačiau jis arba nepajuto, arba vėl – neteisingai suprato jos norus. Gal jam tai atrodė panašu į sadistišką žaidimą? Netgi tampomas už plaukų, Mantas liežuviu pasiekė jos pilvo apačią ir surakino jos kūną rankomis, kad...

- Mantai! – beveik klyktelėjo Vaida, dabar jau įsitempdama visu kūnu.

Jis stūgtelėjo iš skausmo, vos nepraradęs kuokšto pakaušyje, atsitraukė ir pažvelgė nirčiai, nieko nesuprasdamas. Juk jai turėjo būti gera. Tuzinus kartų dejavo iš malonumo, o dabar ką – nebegerai?..

- Durna gal?.. – paglostė savo plaukus, tikėdamasis ten žaizdos. Nemaloniai skaudėjo, visgi Vaida vos nenurovė skalpo.

- Atleisk... – ji giliai alsavo, stengdamasi įveikti nepakeliamą šleikštulį. Nušokusi nuo lovos pradingo vonios kambaryje, pasirėmė į klozetą, pasiruošusi bet kurią akimirką atvožti dangtį.

Nenorėjo jokių prisilietimų, jokių glamonių. Netgi mintys apie intymumą su juo kėlė pasibjaurėjimą. Ir ji niekaip negalėjo to suprasti. Tarsi kažkas, slypintis giliai jos viduje, staiga būtų nusprendęs pasipriešinti.

- Ei! – pašaukė Mantas už durų.

- Man labai bloga, - sudejavo Vaida. – Būk geras, nesiartink.

- Gal ką negero suvalgei?

- Sužinosiu išvėmusi. Būk geras...

- Aš... ee... Gal tau vandens atnešti?

Bet vanduo buvo čia pat. Chromuotas čiaupas, netgi dušo kabina, jeigu čiaupo mažai būtų.

Ji nieko neatsakė, tik atsirėmė į vonios kraštą. Šis buvo maloniai vėsus, veikė raminančiai. Vaida užmerkė akis, stengdamasi susiurbti į save tą šaltį.

- Vaida! – dunkstelėjo į duris. 

Mergina krūptelėjo, pažvelgė į klozetą – krūtine plintantis šleikštulys ką tik sustiprėjo.

- Būk geras, palik mane ramybėje!

Jis pūkštė už durų, girgždino parketą basomis pėdomis. Tie garsai siutino, timpčiodami už nervų galūnių. Ji jautė tuoj nesusilaikysianti – tuoj ims klykti ant jo, jeigu ir toliau taip tęs. Nežinia, kodėl. Neaišku, už ką – bet klyks.

- Tai gal man eiti namo? – piktai suburbėjo už durų.

Vaida tik sudejavo iš bejėgiško įsiūčio.

- Eik... – silpnai išspaudė.

- Tu rimtai?

- Aha.

Net kalbėti su juo atrodė lyg savęs prievartavimas. Kiekvienas naujas žodis – tarsi spazmas, kuriuo skrandis atsikrato dalies turinio. 

- O gal...

- Eik namo! – staiga klyktelėjo neišlaikiusi. – Nešdinkis, supranti?!

Drebančiomis rankomis sugriebė dangtį ir kilstelėjo. Atrodė, kad tuoj lauk išlips visi vidaus organai, o ji mirs iš šleikštulio, besistengdama jais atsikratyti. Galva svaigo, vonios kambarys atrodė netekęs spalvų, pavirtęs į monochrominį paveikslą.

Už durų subildėjo. Ji girdėjo, kaip Mantas keikdamasis renka savo rūbus, kaip rengiasi, skimbčiodamas diržo sagtimi. Dabar jis tikrai buvo supykęs. Nesuprato jos, nesuprato, kodėl ji staiga nebenori jo pagalbos, kodėl spjauna į jo rūpestingumą. Juk stengiasi, po velniais! Stengiasi kaip moka...

Suprakaitavęs iš pykčio susirinko savo daiktus ir išeidamas trenkė durimis.

Vaida krūptelėjo nuo to garso, giliai atsiduso ir paleido klozetą. Keista, tačiau nemalonus jausmas sparčiai slūgo, tarsi jo šaltinis būtų pasišalinęs kartu su vaikinu. Ji atsistojo, jausdama silpnumą visame kūne. Nusvirduliavusi prie durų užrakino jas, nusigavo į lovą ir krito be jėgų. Po akimirkos pravirko, nesugebėdama suprasti savęs.

- - -

Sename sode, pasodintame palei statų kalno šlaitą, spingso keli geltoni žiburėliai. Vika traukia drėgnais tako akmenimis, deginama iš vidaus troškimo kuo greičiau būti ten, kur privalo būti. Nebando svarstyti, kur tai yra ir kas jos lauks. Tokiose vietose mąstymas tarsi užrakintas ir išmestas. Lieka tik nuojauta arba žinojimas – toks užtikrintas ir neatremiamas, kad mąstymas tiesiog netenka prasmės.

Nuo storos obels šakos ją stebi ryškiai švytinčios juodos katės akys. Vikai praeinant pro šalį, ši nusijuokia, lyg suprasdama, kas laukia pašalietės kelio gale.

Geltonai šviečia keli akmeninio pastato langai. Šviesa kukli, nerėžianti akių. Tik tiek, kad būtų galima pastebėti iš toliau. Mergina prisiartina prie namo, suka palei sieną į kairę ir netrukus suranda duris. Jos neužrakintos, lengvai prasiveria vos stumtelėtos.

Viduje šiek tiek tamsoka, tačiau po kiek laiko akys apsipranta ir Vika smalsiai apsidairo.

Siauras, aukštas koridorius veda tiesiai ir tik tiesiai. Iš abiejų pusių, kas kelis žingsnius sienose žioji praėjimai, uždengti margais, tankiais audeklais. Aukštai palubėje silpnai spingso žvakės, vos nušviesdamos aplinką.

Vika žengia į priekį, jausdama, kad šioje vietoje yra ne viena. Už kai kurių audeklų tūno būtybės, kurių ji nenori matyti. Praeidama pro vieną iš nišų, mergina išgirsta labai žemą, pratisą niurnėjimą, kažkiek panašų į žmogišką. Nestabteli, tačiau ir nepaspartina žingsnio. Jos kelias tuščias, tarsi tai būtų savaime suprantama. Tarsi šioje vietoje būtybės egzistuotų, tačiau, laikydamosi kažkokių nerašytų taisyklių, taip niekada ir nekirstų viena kitai kelio. Kad ir kur beeitų Vika, jos vienintelės sutiktos gyvos būtybės yra juodos katės, palydinčios viešnią smalsiu, viską suprantančiu žvilgsniu.

Kartais ji išgirsta vaikų balsus, moteriškus balsus, vyriškus... Netgi tokius, kurių nepriskirtum jokiam žinomam padarui. Ji nesvarsto jų prigimties ir nesustoja. Koridorius baigiasi plačiu holu, iš kurio veda dar keli panašūs koridoriai bei laiptai į kitą aukštą. Pasukusi į vieną iš atšakų, ji pasiekia trečią iš eilės angą ir, patraukusi audeklą, smunka vidun.

Patalpa nedidukė, klota minkštais kilimais ir pagalviais. Ant nedidelės pakylos stovi metalinis trikojis, laikantis pusapvalį indą, iš kurio smilksta lengvas dūmas. Grandinė, nukarusi nuo sijos, prilaiko sunkų geležinį ratą, apsmaigstytą žvakidėmis. Kai kurios žvakės užgesusios, tačiau dauguma jų dega, apšviesdamos aplinką malonia, neįkyria šviesa.

Vika atsisėda ant minkšto kilimo, prisitraukia pagalvį ir ima laukti.

Tarsi pajutusi, kad kelias laisvas, koridoriuje sujuda būtybė. Vika girdi, kaip ji kruta pro šalį savo reikalais, stenėdama, pūkšdama nuo savo svorio. Jaučia, kaip virpa grindys po galingomis kojomis, tyliai skimbčioja metalas, barška mediniai papuošalai, kuriais būtybė apsikarsčiusi. Netrukus vėl tylu, vėl ji vienui viena, klausosi tik tolimų balsų ir aidesių, laukia nekantraudama, stebėdama ramias žvakių liepsnas.

Retsykiais koridoriumi praeina vienas kitas šių namų svečias. Kartais jie kalba, tačiau ji nesupranta žodžių ir nesistengia suprasti.

Nežinia kiek išbuvusi šitaip, pagaliau sulaukia – audeklas paslenka į šalį, vidun žengia žmogus, kurį pamačiusi ji labai nudžiunga. Rodės, nebuvo jo jau sutikusi visą amžinybę, vis prasilenkdavo pro šalį.

Darijus nusišypso, be žodžių prisiartina ir įsitaiso ant kilimo, pariesdamas kojas po savimi. Dešine ranka paliečia jos kelį, vos akimirkai. Tarsi pasisveikindamas. Ji atsakydama pirštų galais brūkšteli jo plaštaką.

Jiedu stebi vienas kitą atvirai smalsiais žvilgsniais, kuriuose nėra jokios baimės, jokių instinktų žiūrėti tik tiek sekundžių, kiek reikalauja nerašytos taisyklės. Čia negalioja jokios taisyklės, o žvilgsnis tėra kalba, kurią abu puikiai supranta ir netrukus jai visiškai atsiduoda, paskęsdami vienas kito akyse. 

Dalijasi įspūdžiais, mintimis, savo praeitimi ir ateitimi... Kartais šypteli iš vienas kito kvailumo, tačiau nė vienas neįsižeidžia – visos mintys kaip ant delno, nuogos ir nepaslėptos. Vikai net nebūtina sakyti, kad ji dažnai jaučiasi vieniša – Darijus tai pastebi iš karto, sugerdamas visą jos kasdienybę. Lygiai taip pat ir jam nėra reikalo prasitarti, kad myli ją ir labai ilgisi. Vika tai pastebi iš pat pradžių, išgliaudo šią mintį pačią pirmą, lyg maistą, kurio labai trūktų. Atsidėkodama paliečia jo veidą, lyg galėtų dabar pat išlyginti randą. Akimirkai fizinis prisilietimas jiems primena tą kitą vietą, kuri juodu taip ilgam išskiria. Nykus pasaulis su savo taisyklėmis, tačiau nieko nepadarysi. Jame taip yra savų privalumų. Štai kad ir šie prisilietimai, kurie gali būti labai malonūs.

Tokie prisiminimai greičiau šmėsteli už Darijaus akių, Vika jas pastebi, smalsiai „apuosto“ iš visų pusių, šypsodamasi vien akimis. O po akimirkos jis jau žino, kas gimsta merginos galvoje, juk visgi judviejų mintys susipynusios taip, kad kartais sunku suvokti, kuri kieno.

Ji vėl paliečia jo veidą. Darijus uždengia jos plaštaką savo delnu, suima, priglaudžia prie lūpų ir pagaliau užsimerkia, nutraukdamas savo minčių srautą. Vika akimirką jaučiasi palikta viena, tarsi užmiršta. Tačiau tada pajunta jį, sklindantį delno oda, tarsi lengvus virpesius, formuojančius mintyse vaizdinius. Ir tai, kas šmėkšteli vaizduotėje, ją nuramina. Mergina palinksta arčiau, stengdamasi prisiglausti ne tik rankomis. Kad pajustų ne tik jo šilumą – ir mintis kartu. O gal ir dar daugiau. 

Kai priglunda visa krūtine ir pilvu, Darijus tvirtai apkabina jos kūną, prisileisdamas pačią Viką kuo arčiau. Ir tada jiems nebesvarbu, ko ieško judviejų lūpos, kur glamonėja rankos ir kaip patys virpa iš susijaudinimo.

Jie netgi nepastebi, kad judviejų privatumas pažeistas pačiu grubiausiu būdu – įėjimą dengiantis audeklas vos praskleistas, o  abu įsimylėjėlius stebi iš tamsos būtybė, vos betverianti savo kailyje iš pykčio. Padarui netgi spjauti į vietines nerašytas taisykles, jis nesibodi sutrikdyti šių namų svečių privatumą.

Išgirdęs žemą urzgesį, padaras paleidžia užuolaidą ir piktai dėbteli į juodą katę geltonomis akimis, kuri sėdi ant medinių grindų ir kaltinamu žvilgsniu stebi įsibrovėlį.

„Nesikišk į ne savo reikalus!” – sklinda erdve agresyvios mintys, sumišusios su vaizdiniais. Įsibrovėlis bando nuvyti keturkoję, tačiau ši nepalaužiama – nejuda iš vietos ir piktai murma. Netrukus pasirodo dar viena katė, lygiai taip pat piktai nusiteikusi. Trečioji nušoka nuo medinės sijos, perbėga sienų viršūnėmis, liuokteli į pagalbą ir pastato šerį. Ji čia pati agresyviausia kovotoja už nusistovėjusią tvarką.

„Tebūnie. Jūsų viršus – šį kartą...“ – dar pagąsdina įsibrovėlis ir pasuka link durų, murmėdamas ir keikdamasis. Jis nekenčia kačių, nekenčia ir pats savęs. 

Palikęs namus sustingsta prie sienos, dairydamasis po sodą.

Bet nieko, kantrybės turi... Jis patykos už durų savo aukos. Patykos tos mergšės, o paskui pamokys taip, kad ši tikrai ilgam prisimins...

Įsibrovėlis sukikena panosėje negeru juoku ir įsivaizduoja, kaip nagais išakės aukos veidą, draskydamas tuos blyškius skruostus tol, kol iš jų liks tik kruvina košė. Akimirką užplūsta pasitenkinimas būsimu darbu, jis apsiramina.

- - -

Dvi katės nubėga tolyn, palikusios senąją Tši budėti. Likusi viena, juodoji katė ima laižyti letenėlę, daugiau ramindama nervus, nei prausdamasi. Senokai šiose vietose teko susidurti su tokiu purvinu įsibrovėliu. Jo blogos mintys sklido po pastatą taip stipriai, kad net kai kurie svečiai ėmė nerimauti. Pavydas, neapykanta, baimė, nepilnavertiškumas, panieka kitiems ir netgi sau pačiam – ką tokio reikia gyvenime padaryti, kad susirinktum tokią puokštę?

Tši prisimena savo vaikus. Susilaukė iš viso šešiolikos, gyvų liko devyni. Septynios katės, du katinai. Pastarieji dirba medžiotojais atokiose, blogose vietose. Drąsūs berniukai, Tši didžiuojasi jais. Katės, kaip ir motina, saugo miestus. Sprendžia konfliktus, jeigu gyventojai arba lankytojai susiduria viename kelyje ir nesugeba prasilenkti be nesusipratimų. Paprastai taip nutinka, kai jie ima žiūrėti vienas kitam į akis. Užsimezga minčių kontaktas, pasklinda emocijos. Jeigu jie pernelyg skirtingi, prasideda nesusikalbėjimai, baimė, isterija...  Štai tada įsikiša Tši. Ji nuslopina emocinį foną, nutraukia kontaktą, pasiųsdama kiekvieną iš „pašnekovų“ į savo kiautus. Reti tokie atvejai, tačiau pasitaiko. 

O išsprendusi problemą, ji jaučiasi labai patenkinta, lyg paglostyta palei plauką. Palydi vieną iš keleivių iki artimiausio praėjimo, murkteli jam atsisveikindama, tad skuba atgal į savo vietą. Bene dar pakeliui pagaus mažą juodą vaiduoklį, kuri su malonumu suės pietums?..

Tačiau tokie pikčiurnos, kaip šitas, įvaro baimės ir pačioms katėms. Jie nenuspėjami. Eina kur nori, daro ką nori, tyčia neužleidžia kelio kitiems ir iš viso – patys nežino, kada jiems kelias laisvas.

Tši laižo letenėlę, vis dar tebejausdama padaro skleidžiamus virpesius. Jis dabar blaškosi po sodą, laukdamas nežinia ko. Galima justi sklindančią neviltį ir neapykantą. Kartais – piktdžiugą.

Tši nusprendžia palaukti čia ir dėl viso pikto pasaugoti tuos, kurie bendrauja anapus audeklo. Šiaip ar taip, įsibrovėlis tykojo vieno iš dviejų. Nieko nenutiks, jei vieną kitą valandėlę jos nebus pagrindiniame koridoriuje.

- - -

„Jau laikas?“ – nenoriai sujuda Vika.

Jau laikas, patvirtina jo akys. 

Nors šioje vietoje nėra laikrodžių, nematomos rodyklės tarsi įsirėžusios kiekvieno sąmonėje. Nežinia, ką jos rodo, bet visada galima suprasti, kad jau „laikas“.

Kaip gaila...

Ji nenoriai paleidžia Darijaus rankas. O kada vėl susitiksime?

Jis nežino. Nė vienas iš jų negalėtų pasakyti. Būtent todėl tokie reti susitikimai – tarsi šventė, kurios būtina laukti, kuriai reikia ruoštis.

Pagauta impulso, ji vėl priglunda, glamonėdama ir bučiuodama. Atsisveikinimas bus ilgesnis, bet nieko tokio.

Išgirdęs neįkyrų katės miaukimą, Darijus ryžtasi pirmas. Paskutinį kartą įsisiurbia į mylimosios lūpas, tada paleidžia ją, atsistoja ir išeina, klausydamasis smarkaus širdies plakimo. Vika lieka viena, jau ilgėdamasi ir liūdėdama. O po kiek laiko ir pati išeina į koridorių, žinodama, kad jis tuščias.

Juoda katė liaujasi laižiusi letenėlę ir palydi viešnią atidžiu žvilgsniu. Pakarpo ausimis, stengdamasi pajusti piktojo pašaliečio buvimą, tačiau šio irgi nebėra. Tikriausiai ir jam atėjo laikas.

Tši vis dėl to lėtai nukicena Vikai iš paskos, laikydamasi pagarbaus atstumo. Kuomet durys užsidaro, ji mąsliai žvilgteli į masyvią rankeną, kurią palenkti ne jos jėgoms, tada ima ropštis medinėmis sienos dalimis į antrą aukštą, kur į sodą žiūri nedidukas langelis. 

Kai pasiekia jį, netikėtai aplinką perveria piktdžiugiškas, nuožmus impulsas. Tši sunerimsta supratusi, kad apsigavo. Pašalietis vis dėl to nepaisė netgi vidinio šauksmo grįžti atgal – jis tykojo. Ir pagaliau sulaukė to, kuriam jautė tokią neapykantą.

Tši skubiai išlenda pro langą ir dairosi, ieškodama merginos.

Vika sustoja tako viduryje, apimta negeros nuojautos. Pojūtis, kad šioje vietoje ji jau nėra vieniša keleivė, atsiranda staigiai. Ji dairosi aplinkui, spausdama kumštelius, nežinodama, ko laukti. Smilkiniais tvinksi nerimas, šiek tiek – baimė. Kažkas nusitaikė į ją. Kažkam jos prireikė ir tas kažkas -  ne itin draugiškas.

Išvydusi judesį prietemoje, pasuka galvą ir tada aiškiai girdi kažkieno žingsnius, kažkieno basos pėdos šlepsi akmenėliais. Tamsus siluetas išauga tarsi iš niekur, sąmonę ūmai perveria šleikštulį kelianti emocinė banga, kuri smogia tarsi kūju. Vika jaučia, kaip nebeklauso kojos, ji pastėrusi žengia atgal, vos nesuklumpa. Bėgtų, tačiau svetima valia paralyžiuoja lyg nuodai. Ir nepakelsi rankų, kad prisidengtum. Nenusisuksi, nepaspruksi taip lengvai. Kūną degina taip, tarsi ją kas daužytų iš visų jėgų.

Vika aikteli ir vos neišsitiesia ant žemės. Pakelia rankas, lyg ketindama prisidengti, tačiau kitas emocinis  smūgis nudegina riešus, apkurtina smūgiai į veidą, ausis... Ji sukniumba, išvesta iš pusiausvyros, nebesuprasdama, kas dedasi. Nesugebėdama atskirti, ar tai vyksta iš tikro, ar tik jos galvoje. 

„Na ką, kale, dabar mudvi pažaisime?..“

Svetimos mintys tyčiojasi iš jos, įžeidinėja lyg bejėgę mokyklinukę. Kibūs pirštai nutveria už plaukų ir bando ją pakelti. Mergina aikteli, užversdama galvą. Akimirką žiūri į užpuoliko akis, tada vėl pajunta augančią svetimos neapykantos bangą, lyg smūgiui besikaupiantį kumštį.

Trumpo akių kontakto užtenka su kaupu. Tai merginos veidas. Be to, jos akys keistos. Skirtingų spalvų – viena pilka, kita melsva. Vika netgi perskaito tose akyse priežastį, kodėl ją ketinama sužaloti. Ir ją žalos ne vien mintimis. Tuojau ims daužyti išluptu akmeniu, ir daužys tol, kol veidas bus visas kruvinas...

Tačiau ji gali tik bandyti bėgti. Neranda savyje nei kovingumo, nei tiek pykčio, kad imtų kovoti. Vika net neįsivaizduoja, KAIP galima tokių dalykų savyje turėti, ypač ČIA.

Nuo užgriuvusios neapykantos tarsi viskas aplinkui sutirštėja, ima trūkti oro. Dusdama Vika vėl bando kuo skubiau pakilti – bėgti, BĖGTI!

Svetimas, troškus noras žudyti neatstoja nė akimirkai. Tos emocijos, sklindančios iš užpuolikės galvos, beveik vimdo savo stiprumu. 

O tada ji išgirsta agresyvų šnypštimą ir murmesį kažkur visai šalia.

Tši liuokteli ant šakos ir viena taiklia mintimi perlaužia nuožmią atmosferą, kuri apėmusi viską ir visur. Užpuolikė, palinkusi prie Vikos, susverdėja, lyg gavusi smūgį. Nesusigaudydama dairosi aplinkui, pamiršusi auką. Tši šnypščia ant jos, bėgdama šaka, liuoktelėdama ant kitos, vėl smogdama emocine banga, kuri laužo tiek ketinimus, tiek valią. 

Laikas, LAIKAS! Laikas ne kovoti, o bėgti ten, iš kur atbėgote! Prisiminkite laiką!

Vika purto galvą, stengdamasi suvokti, į kurią pusę turi eiti. Ji jau žino, kad puolimas baigtas. Užpuolikė tai irgi žino, ji tesuspėja pasiųsti jai nuožmų impulsą – „dar susitiksime, kale!” Tada su neapykanta dėbteli į katę, kuri vėl sušnypščia. 

Tši veja įsibrovėlę šalin siaubo impulsu - bėk, skystablauzde, lėk namo! Bėk neatsisukdama, nes dar pamatysi TAI, kas tave persekioja.

Ir nekviesta viešnia išgąsdinta sprunka. 

Katė kurį laiką persekioja ją, siuntinėdama košmarus ir šiaip neapibrėžto siaubo mintis, tada palieka ramybėje ir grįžta atgal. Patikrina kelią, vedantį į miestą. Tada sugrįžta prie tako, kuris baigiasi tiltu. Vika jau žengia per upę, baigdama sutirpti rūke. Nusiraminusi Tši gailiai miaukteli ir nukicena link sodo, ketindama galutinai išsklaidyti niūrią atmosferą kuo nors linksmu ir paguodžiančiu. Nors ir laimėjusi kovą, ji nejaučia jokio pasitenkinimo.

- - -

Drebėdama iš siaubo visu kūnu, Vaida paleidžia durų rankeną ir bėgte perbėga visą kambarį, petimi kliudydama knygų spintą. Petį nudiegia aštrus skausmas, baldas sudunda, krinta smulkūs žaisliukai, sudėlioti palei pat lentynos kraštą. Sunku suvaldyti save, sunku nuspręsti, kurlink sprukti.  Apsvaigusi ir apdujusi mergina apsidairo ir bando pasislėpti už vonios kambario durų. Kažkas negerai. Kažkas čia ne taip, kaip turėtų būti!..

Susitingusi prie dušo kabinos, ji sumirksėjo nustebusi. Svaigulys sklaidėsi, aiškus mąstymas pamažu grįžo į savo vietą.

„Ką aš čia veikiu?“ – apstulbusi pagalvojo Vaida. Atmintyje vis dar pakankamai aiškiai sukosi vaizdiniai, kur ji spruko nuo kažkokio siaubingo dalyko, kaip degė troškimu žudyti, kaip sutiko katę, kuri kalbėjosi su ja. Regis, ten buvo ir Darijus...

Ji perbraukė delnu šlapią nuo prakaito kaktą ir paglostė sumuštą petį. Sapnas... Tik paprastas sapnas, nieko daugiau.

Rankos vis dar drebėjo, neketindamos liautis. 

„Ir dar lunatikuoti pradėjau“, - pagalvojo suirzusi, atverdama duris ir apsidairydama po kambarį. Lova sujaukta, pagalvis ties kojūgaliu. Tikriausiai susapnavo košmarą, apogėjuje pašoko iš lovos ir ėmė blaškytis per miegus po kambarį. Dieve, gerai dar, kad nuoga neiššoko į laiptinę ar dar toliau – į kiemą...

Pajutusi kažką, įstrigusį tarp pirštų, ji uždegė šviesą ir pasilenkė iškrapštyti. Nustebusi atsitiesė taip ir nepasiekusi - jos pėdos buvo purvinos, o grindimis vingiavo nešvarūs pėdsakai.

Ji pakėlė galvą, žvilgsniu sekdama purvinas dėmes. Tarsi sapne – jos vedė ten, iš kur ji įbėgo į kambarį. Tik toje vietoje nebuvo jokių durų. Jų ir negalėjo būti – tai juk siena į kaimynų butą.

Tačiau pėdsakai vedė kaip tik į tą tuščią kampą, kur staiga užsibaigė. Vaida sustojo, niekaip negalėdama suprasti, ką tai turėtų reikšti.

Tai tegalėjo reikšti du paprastus dalykus – arba ji vis dar miega, arba išsikraustė iš proto. 

9. 

Pasekmės

Vika pabudo jausdama nemalonų maudulį visame kūne. Tarsi skrandis prašyte prašytų maisto, tik kažkodėl tas jausmas atrodė gerokai stipresnis ir dargi išplitęs ten, kur paprastai skrandžio nėra.

Mintyse vis dar šėlo akimirkos iš regėtų sapnų. Paprastai palikdavo sapnų nuotrupas ramybėje, bet dabar sunerimo – vėl susapnavo jį. 

Kaži, kodėl jos vargšė galva taip įsikando tą keistą tipą randuotu veidu?.. Na kodėl?

Gulėdama ir nejudėdama pamažu atkūrė vaizdinius. Seną sodą, pastatą, keistus koridorius su dar keistesnėmis angomis, dengtomis audeklais. Juk gyvenime nebuvo panašiose vietose, kodėl tokias turėtų sapnuoti?

Deja, atsakymų nebuvo. Tik mintys, pamažu ryškėjančios, aiškėjančios, kuomet pamažu „suki filmą“ atgal. Buvo jame ir intymių akimirkų, kažkokių... protu nesuvokiamų. Tarsi būtų susiliejusi su Darijumi, tik ne vien fiziškai. Kažkas daugiau. Kaip kvaila...

O buvo ten ir labai nemalonių vaizdinių. Labai pikta ir žiauri mergina dviejų spalvų akimis, pasitikusi ją sode. Nors imk ir piešk paveikslą niauria tema. Žudikė iš sapno. Susitikimas su ja buvo siurrealistinis, sadistinis paveikslas, gimęs iš tiesų nesveikoje galvoje. Matyt, užvalgė kažko negero.

Nusprendė verčiau susikoncentruoti į malonesnę sapno dalį. Jeigu tik susitikimą su Darijumi galima taip pavadinti. Na taip, seksas ir visa kita, tačiau kodėl su JUO? Na kodėl ji niekaip negali susapnuoti, pavyzdžiui, kokio Robio Viljamso?

Atsidususi nuspyrė antklodę šalin ir atsisėdo. Sustingusi žiūrėjo žemyn, į savo purvinas pėdas, į pripėduotas grindis ir nebepajėgė nei nustebti, nei išsigąsti. Norėjo supykti, tačiau ir to nesugebėjo.

„Aš tave užmušiu, garbės žodis“, - atsistojo, galvodama apie Darijų. Tada pasiekė iš vakaro rūpestingai padėtą peilį ir nusekė savo pačios pėdsakais, kol atsirėmė į baltą sieną. Nors imk ir daužyk galvą.

„Aš dar nepabudau“, - palietė kakta maloniai vėsų tinką. – „Viskas čia netikra, nerealu“.

Deja, pėdsakai niekur neišnyko. 

Štai taip prasidėjo Vikos sekmadienis.

- - -

Darijus mąsliai paglostė vientisą sieną, nuo kurios dar vakar ryte buvo patraukęs komodą. Vėl pabudęs surado pėdsakus ant grindų, vėl patalai kojūgalyje ištepti sudžiūvusiu purvu. Ir vėl pėdsakai veda į niekur.

Jis susimąstęs atsitraukė atgal, galvodamas apie nakties įvykius.

O kas, jeigu jie visiškai tikri? Kas, jei iš tiesų jis susitiko Viką ir jiedu bendravo savo kalba? Ar gali būti, kad toje sienoje visgi yra durys, kurių jis dabar tiesiog nemato?

Tokiu atveju tai reikštų, kad miegodamas jis sugeba daugiau nei pabudęs. Galbūt tada pasaulis regimas kitoks, nei yra iš tiesų? Lubos atrodo daug aukštesnės, trūksta kai kurių daiktų, lieka tik tie, kurie čia stovėjo seniausiai. Tarsi nauji daiktai nespėtų palikti kažkokio pėdsako, lyg kokiame negatyve, išryškėjančiame tik per ilgą laiką.

Jis papurtė galvą. Fantazijos...

Nuėjęs papusryčiauti pasisveikino su tėvais. Nieko jiems neminėjo, neketino kvaršinti galvų. Pats išsišluos kambarį, išpurtys patalus. O tada pasiraus internete, ieškodamas ko nors apie duris, kurių realybėje nėra.

- Tu gal neišsimiegi? – susirūpino motina.

- Kodėl?

- Prastai atrodai.

Jai visados kas nors prastai atrodė. Arba tėvas, arba jis. Retsykiais ir savęs veidrodyje nepažindavo rytais.

- Išsimiegu, - burbtelėjo Darijus.

- Ką veiksi šiandien?

- Nežinau.

- Tai gal nori kartu važiuoti?

Tėvai ketino aplankyti tetą Ingridą. Jiedu jau buvo susitarę paviešėti dvi dienas. Darijus abejingai papurtė galvą - jis nenorėjo niekur judėti iš namų. Motina dėl to nė kiek nenusiminė - jai būdavo neramu, kai namus tekdavo palikti be priežiūros. Vis rodės, kad juos apvogs.

Išvažiavo jiedu popiet, tačiau iki to laiko motina sugebėjo pakankamai išūžti galvą visokiais patarimais, tarsi dvi dienos truktų dvi savaites. Pasirūpino, kad šaldytuvas būtų pilnas, kad receptų knyga būtų matomoje vietoje ir dar daugybe visokių menkniekių, kurių niekas šiuose namuose nenaudojo, išskyrus ją pačią. Tik kai automobilio burzgimas nutolo ir susiliejo su gatvės triukšmu, Darijus leido sau atsipalaiduoti. 

Jis išsivirė didelį puodelį kavos ir valandėlę praleido prie kompiuterio, mąstydamas apie savo sapnus ir ieškodamas visokiausios informacijos. Kaip visada, rado visko su kaupu, tačiau nieko itin naudingo. Regis, internetas kai kuriais klausimais buvo visiškai bevertis. Nuomonių ir tariamų patirčių kaupyklė, nepateikianti nieko moksliško bei įrodyto.

Suirzęs Darijus atsivertė tuščią „Writer“ programos lapą ir ėmė užrašinėti prisiminto sapno likučius, stebėdamasis, kaip bedirbant iš užmaršties išnyra vis daugiau detalių. Sodas kažkokio kalno papėdėje, akmeninis pastatas keistu išplanavimu, susitikimas su Vika...

Trumpam palikęs kompiuterį ramybėje, priėjo prie lango ir pažvelgė į kaimynės palangę, tikėdamasis ten pamatyti rūškaną jos veidą. Tikriausiai būtų užtekę ir pikto Vikos žvilgsnio.

Nieko. Tik vaikigaliai bėgiojo ratais, žaisdami tarp kalninių pušų.

Kažin, ar ir ji ten buvo? Jeigu taip – galbūt tai įmanoma kaip nors išpešti iš jos? Būtų visai malonu žinoti, kad ne jis vienas kraustosi iš proto, kad ji taip pat... Tada tai jau būtų ne beprotybė, o kažkas, ką vertėtų atidžiau ištirti. Telefone netgi liko naktinio pokalbio įrašas. Ji negalėtų niekaip jo paneigti...

Tačiau nebuvo jokio noro eiti ir dar kartą patikrinti, ar „viskas gerai“. Vakar paliko ją išsigandusią ir pasiryžusią nemaloniems dalykams. Tokie įspūdžiai greitai nepasimiršta.

- - -

Susirūpinusi Vaida sėdėjo ant lovos ir vedžiojo pirštu tarp kompiuterio klavišų. Kambarį po nakties sutvarkė, vos nepuldama į isteriją dėl vieno ir to paties klausimo, neduodančio ramybės – o kas gi iš tiesų nutiko? Galva dūzgė kaip širšių lizdas, ji sunkiai pajėgė mąstyti. Vis iškildavo pavieniai vaizdiniai iš sapno – ne sapno. Ji pati, bandanti sename sode užmušti kažkokią nepažįstamą merginą. Kodėl? Už ką? 

Keistas potyris painiojosi su vakarykščiu incidentu, kuomet ėmė klykti ant Manto. Ją pykino, tačiau tai juk ne priežastis. Velnias žino, kas tuo metu ją apsėdo, kad šitaip pasielgė. Abu įvykiai nemalonūs, abu dabar jos galvoje ir per juos abu nė vieno negali išspręsti atskirai. Tikras chaosas...

Vaidai sunkiai sekėsi valdyti mintis, o kartu ir aiškiai samprotauti. Jos gyvenime daug įprastesnės atrodė emocijos, atsitiktiniai impulsai. Jie nekliudė, kuomet reikėdavo priimti instinktyvius sprendimus – valgyti arba nevalgyti. Eiti arba neiti. Dulkintis su Darijumi, ar verčiau palaukti vakaro ir atsiduoti Mantui...

Tačiau kai ateidavo metas kažką labai kritiškai įvertinti, ji pasijusdavo slidinėjančia ant ledo karve. Arba stovi vietoje, arba griūni... Regis, yra galvoje visas kalnas žinių iš fizikos, chemijos, matematikos sričių, o kaip jas panaudoti? Kuriuo galu sujungti A su B, kad C taptų savaime aiškus?

Vaida pervertė pašto adresų knygelę, ieškodama ko nors, kam galėtų pasipasakoti, kuo galėtų visiškai pasitikėti, gauti nors menką patarimą, kad ir fantastišką, nieko bendra su realybe neturinčią teoriją.

Motina dirbo, namo grįždama tik devintą valandą vakare. Jos abi mažai kalbėjosi. Moteris paskaitydavo žurnalą prie puodelio arbatos, susirašydavo į užrašų knygelę pastabas rytdienai ir eidavo praustis bei į lovą. Dukterį ji prisimindavo tik per šventes, kuomet viršininkas irgi būdavo priverstas NEDIRBTI. O šiaip – nuolatos įkinkyta kumelė.

Tėvas jau visą savaitę neskambino iš komandiruotės. O jeigu ir skambindavo, tai tik motinai, maždaug dešimtą vakaro. Kalbėdavo stebėtinai trumpai. Kas dar?

Draugės...

Sveikos, draugės. Vakar iš ryto permiegojau su fotografu, vakare vos neapvėmiau savo vaikino. Naktį sapnavau košmarus, kuriuose kažką žudžiau. Po to tas kažkas bandė žudyti mane, pabėgau nuo jo kiaurai sieną, atsibudau vonioje...

Vaida papurtė galvą. Ne, neįmanoma. Kelios merginos pažįstamos tik iš matymo, jokių intymių temų. Geriausiai draugei Ingai pabijojo pasipasakoti apie kelias daug smulkesnes problemas. Palaidas jos liežuvis. Pusseserės? Gal pusbroliai, kurių tris pažįsta? Kaži, kaip jie dabar gyvena? Ir,  beje, ne nuo to reikėtų pradėti iš naujo susitikus po tiek laiko. Kas dar?..

Nužiūrinėdama pašto adresus Vaida staiga pajuto šiurpstant nugarą. Šitiek žmonių ir nė vieno, kuriam galėtų pasipasakoti. Visi jos draugai tik vadinasi draugais, draugėmis, šeima – o kas jie iš tiesų? Tik pusiau pažįstami žmonės?

Surinkusi „Facebook“ adresą, mergina niauriai pavartė ten sukauptą „draugų“ galeriją. Suskaičiavo sąrašo stulpelius, kramtydama lūpą suskaičiavo eiles ir mintyse pabandė padauginti. Kiek padvejojusi įsijungė kalkuliatoriaus programą ir pasitikrino.

- Jūsų du šimtai aštuoniolika ir iš jūsų jokios naudos, - apmaudžiai sumurmėjo, nulenkdama kompiuterio ekraną. Pačiupusi telefoną surado Manto numerį ir po akimirkos klausėsi kviečiančio signalo, galvodama, kaip pirmiausia reikės įtikinti jį, kad viskas gerai, kad ji vis dar myli jį ir neketina palikti. Vakar tiesiog bloga diena buvo. Labai bloga ir tai ne pms. Galbūt pavyks jį prisikviesti ir pasidalinti savo nerimu? Mantas ne itin atidžiai klausydavosi jos moteriškų pasakojimų, bet juk dabar atvejis ne toks. Pokalbis ne apie madas arba orą...

- Klausau.

Pajutusi kiek atšiaurų mylimojo balsą, mergina truputį susigūžė.

- Sveikas, čia aš.

- Sveika, - atsakė jis tuo pačiu tonu.

Aiškiai supykęs. Vaida kelias akimirkas kramtė lūpą, nesugalvodama, kaip prie jo prieiti.

- Labai ant manęs pyksti?

Jis šnopavo į mikrofoną, greičiausiai taip ketindamas išreikšti savo „labai“.

- Atleisk, Mantai, man vakar buvo siaubingai bloga. Pirmą kartą gyvenime šitaip, net nesupratau, kas nutiko... Mums... Man labai reikia su tavimi pasikalbėti. Noriu tave pamatyti.

- Tu nėščia?

Klausimas užklupo taip netikėtai, kad ji kelias akimirkas tik gaudė orą, įžeista jo itin šiurkštaus tono ir pati nustebinta tokios idėjos – o kas, jeigu iš tiesų nėščia? Kaip ji anksčiau apie tai nepagalvojo? Staigus pykinimas, irzlumas, emocijų kaita...

- Ne! – beveik šūktelėjo. – Ne... tai yra – aš nežinau, Mantai. Netikrinau tokių dalykų.

- Aha...

- Aš tave ne dėl to noriu pamatyti. Man vakar šis tas...

Pastiklėjusiomis akimis vedžiodama po tuštumą ji jautė giliai viduje užgimstantį šleikštulį, lyg kažkas būtų nuspaudęs mygtuką. Vaida vis dar girdėjo Manto šnopavimą. 

Jos vaikinas įkvepia ir iškvepia, sunkiai, su žemu, dusliu garsu. Tas kvėpavimas verčia ausis dilgčioti, lyg telefonas būtų padengtas rūgštimi. Taip ir norisi jį atitraukti, sviesti kuo toliau nuo savęs.

O jis įkvepia ir iškvepia...

Mergina pirštais spusteli kaklo raumenis, lyg stengdamasi sulaikyti tai, ką jaučia lipant iš skrandžio. Jausmas apima nuožmiai staigiai.

- ... šis tas nutiko nemalonaus, - Vaida nurijo seilę, tebemaigydama kaklą ir pereidama prie sprando masažo. Nėščia?..

- Tikrinai?

- Ką? – ji trumpam pamanė, kad abu jie staiga pradėjo kalbėti apie skirtingus dalykus.

- Ar tikrinai, kad nesi nėščia?

- Mantai, man dabar ne tas galvoje. Jeigu nori, patikrinsiu, bet dabar...

- Noriu. Patikrink, būtinai. Man pačiam dabar toks metas, kai... na, man tikrai nereikia, kad tu dabar imtum kalbėti apie tokius dalykus. 

- A...

- Nori susitikti? – jo balsas nekantravo.

Vaida jaučia, kaip kakta ir skruostai pasidengia šaltu prakaitu, marškinėliai jau seniai prilipę prie nugaros, o kambaryje, pritvinkusiame vasaros karščio, ją tuoj ims purtyti. Burna nemaloniai greitai prisipildo seilių, o akys – ašarų. TAI bent panašu į ašaras...

Ji laiko telefoną tiesiai prieš save, tačiau net ir tokiu atstumu girdi, kaip jis šlykščiai kvėpuoja, kažko klausinėdamas, kažko reikalaudamas...

- Vaida, tu klausaisi? Pasitikrink, būtinai tai padaryk, girdi?!..

Tai paskutinis dalykas, ką ji išgirsta. Vaizdas aplinkui ima suktis, tarsi ji ir kambarys šoktų pagal negirdimą muziką. O tada viską praryja tamsa ir nebūtis.

- - -

- Vaida! – šūktelėjo Mantas kiek garsiau, nekantraudamas išgirsti jos pritarimą. 

Nors ji ir neturėjo to galvoje, pati paskatino nerimauti dėl galimo nėštumo. Mantas susierzinęs galvojo, kad jam dabar mažiausiai reikėtų parazito savo merginos kūne. Vaida jam patiko tokia, kokia yra. Geriau jau taip ir liktų.

- Vaida, tau viskas gerai?

Nesigirdėjo nei kvėpavimo nei tolimų garsų, kurie išduotų ją kažką veikiančią tame kambaryje. Nieko. Tarsi būtų tiesiog palikusi telefoną ir kažkur išėjusi.

Arba nualpusi...

- Vaida, dėl Dievo, ar nutiko kas nors?! Ei, Vaida, atsi...

- Paklausyk manęs įdėmiai, tu, mėšlo gabale, - staiga pertraukė tylą balsas, nuo kurio jam vos širdis nesustojo. – Aš daugiau nebenoriu tavęs matyti. Net jeigu kada nors skambinčiau tau ir kviesčiau, maldaučiau sugrįžti – tu nebegrįši, supratai? Nes jeigu pabandysi mane surasti, aš tau perpjausiu pilvą ir išplėšiu skrandį. Aš visų savo jėgų nepagailėsiu, kad tau kitas mūsų susitikimas baigtųsi labai blogai...

Taip, tai Vaidos balsas, tačiau jis ne toks, kokį Mantas įpratęs girdėti. Ji meilikauja jam, kalba šiltai, kartais graudžiai. Kartais maldauja, vaikiškai grasina, o čia – keistai persunkta plienu intonacija. Jokių pašalinių emocijų, išskyrus šaltą išskaičiavimą. Mantas bando įsivaizduoti ją, stovinčią šalia ir kalbančią jam tokius žodžius, tačiau pats išsigąsta to, ką nupiešia vaizduotė.

- Vaida, ką tu...

- Tylėk. Nekalbėk. Tu daugiau prie manęs nesiartinsi, nematysi ir nebandysi skambinti. Jeigu aš skambinsiu – neatsiliepsi. Jeigu pamatysi mane gatvėje – pereisi į kitą pusę. Jeigu aš tave vysiuosi – bėgsi kiek kojos neša. Tu nebeegzistuoji mano gyvenime, o aš – tavajame. Dabar noriu, kad trumpai pasakytum, ar supratai?

- Tu išprotėjai?! – išsigando jis.

- Ar supratai, Mantai? – gręžte gręžė smegenis metalu persunktas balsas. – Ar girdėjai, ką tau pasakiau, ar man reikės patvirtinti savo žodžius kuo nors, nuo ko pajustum skausmą? Patikėk, aš galiu. Jeigu tu manęs nesupranti ar nenori suprasti – patikėk – AŠ GALIU!

Jis pirmas nutraukė skambutį ir pažvelgė į telefoną, tarsi šis galėtų įkąsti ir užnuodyti. Apsidarė aplinkui, kad įsitikintų – ne, nesapnuoja. Jį ką tik šlykščiais žodžiais atstūmė toji, kurią jis laikė naivia, miela mergina. Su kuria galėjai pasikalbėti nereikšmingomis temomis, iškęsti jos mažareikšmį plepėjimą, o kartais – užčiaupti bučiniu ir pereiti prie kažko rimtesnio.

Mantas net nusipurtė viduje nuo paskutinės minties.

Kas, po velniais, ką tik nutiko?

- - -

Pažadintas skambančio telefono, Darijus pirmiausiai dėbtelėjo į lango pusę. Lauke buvo tamsu, nors į akį durk.  Markstydamasis įsitikino – jau pusė dvyliktos. 

Telefono numeris nepasirodė pažįstamas.

- Klausau, - iškarkė jis užmiegotu, gergždžiančiu balsu. Sukrenkštė, valydamas gerklę.

- Darijau, išeik į kiemą.

Jos balsas. Vikos... Iš kur, po velniais, ji sužinojo šį numerį?

Ryšys nutrūko, tarsi mergina būtų pajutusi, jog jis tuoj ims gaišti laiką klausimais. Darijus pašoko ir pažvelgė pro langą į kiemą. Išvydo ją, apšviestą naktinės lempos, stovinčią prie pat savo laiptinės durų.

Nors ir visai neseniai buvo sau žadėjęs pabūti be „naktinės Vikos“, Darijus skubiai apsirengė ir netrukus jau traukė pro duris, nutvėręs telefoną, kad galėtų toliau įrašinėti judviejų pokalbį.

Vis dar nenuslūgusi karščio banga, netgi naktį nėra kur pasislėpti nuo jos. Mergina laukė jo užsimetusi ilgus, rusvus, berankovius marškinius, įsispyrusi į šlepetes. Atrodė netgi blyškesnė nei įprastai.

- Sveika...

- Darijau, tu tolsti, - pradėjo be įžangos. Žiūrėjo į jį liūdnomis, kaltinančiomis akimis. – Tu tolsti ir leidi, kad tai nutiktų. Kodėl nieko nedarai?

- O ko tu tikiesi? Kad imsiu lįsti prie tavęs įžūliai? Per prievartą?

Abu pajuto susierzinimą, abu stengėsi laikytis truputį atsiriboję vienas nuo kito. Tačiau Vika vis tiek nenuleido nuo jo akių, lyg stengdamasi išlaikyti kontakto likučius.

- Aš nenoriu, kad taip paprastai pasiduotum.

- Vika... tau niekas nesakė, kad tokie dalykai... tokie santykiai turi pareikalauti pastangų iš abiejų pusių?

- O aš ir stengiuosi! – žengė į priekį. – Aš, po velniais, stengiuosi DABAR, nes kitu metu iš manęs jokios naudos! 

Mirksniui nuleidusi akis kažką galvojo.

- Galėčiau... Turbūt sugebėčiau trumpam perimti kontrolę ir dienos metu, kuomet ji yra budri. Tačiau iškils daugiau problemų, nei gausime naudos. Nenoriu to daryti. Nereikia – tam mes turime naktis, ar ne? Juk pameni mūsų susitikimą kačių mieste? Name, su daugybe širmų?

- Maniau, tai buvo sapnas?

- Ne visai sapnas, bet tarkime. Ten mes turime daugiau laiko. Ten mes susipažinome, nors tu greičiausiai dabar to neprisimeni.

- Vadinasi, tu man gali pasakyti, kas yra tos durys, kurių nesimato?

- Tiesiog durys, kurių nesimato, - šyptelėjo. – Aš nežinau, Darijau. Tiesiog pasaulis yra toks, koks yra, o aš ne toji Vika, kuri galėtų fantazuoti. Jeigu pameni, kitoje pusėje tu taip pat negali panaudoti savojo proto. Tai protas gali fantazuoti, ne sąmonė.

Jis žiūrėjo į ją pavargęs ir nežinojo, ką daryti.

- Man labai liūdna, kad tave visa ši istorija vargina, - šyptelėjo Vika. – Tiesiog kartais būna, kad žmonės gali būti kartu, tiesiog jų keliai prasilenkia labai mažu atstumu. Tačiau prasilenkia. Aš tau pasakysiu, ką ŽINAU, Darijau. Jeigu Vika pažinotų tave tiek, kiek pažįstu aš, judu būtumėt tokia sielų pora, kurios bet kas pavydėtų. Kiek žinau, jūs, žmonės, turite svajonę susirasti savo antrąją sielos dalį, ar ne?

- Mes, žmonės? – pasigavo žodį Darijus.

- Taip, Darijau. Jūs, žmonės. Juk tu pameni savo sapną, ar ne? Buvai name su daugybe širmų. Girdėjai daugybę garsų, matei siluetus. Daugelis iš ten buvusių būtybių nebuvo panašūs į mudu. Tačiau daugelis jų gyvena kartu su tokiais kaip tu, viename kūne. Jie yra dalys kažko kito, kaip aš esu dalis Vikos, o kitas Darijus – dalis tavęs. Kaip ši Visata yra dalis dar didesnės Visatos, o toji – dar didesnės. Ir taip be galo be krašto.

- Fantazijos...

- Aš nesugebu fantazuoti, kol esu tokia. Vėliau – gal. Bet ne dabar.

- Ir ką dabar man pasiūlysi? – paklausė jis. – Žinai dar ką nors, ko aš nežinau? Nes aš, prisiekiu, pasiekiau tą ribą, už kurios nesinori žengti. TOJI Vika... pati žinai...

- Žinau, ji jau pasigalando peilį, - murmtelėjo Vika.

Darijus nustebęs sumirksėjo ir jau žiojosi klausti.

- Ji iš tiesų pasigalando peilį, - šyptelėjo mergina. – Tiesiogine prasme.

- Ir tau linksma?

- Ne itin. Tai keičia visą strategiją. Tau teks vengti artintis prie jos, kol ji namuose. Rytoj Vika eis į universitetą, dešimtą valandą paskaita vienuoliktoje auditorijoje. 

- Ir ką man daryti? Merginti ją/ tave, kol ji ims šaukti ant manęs prie visų?

- Taip gali nutikti, - linktelėjo mergina rimtu veidu. – Deja, Vika iš tiesų balansuoja ties nervine riba. Šiandien ryte kambaryje rasti pėdsakai po naktinių pasivaikščiojimų ne itin padėjo.

- Gražu. Tu tokia protinga, o nesugebi kojų nusivalyti? – purkštelėjo Darijus.

- O tu sugebi? Darijau, kuomet mes išeiname TEN, mūsų protinė būsena būna ne tokia, kaip mano ar tavo dabar. TEN mes esame kitokie. 

Jis patylėjo, galvodamas apie jos pasiūlytą pasaulio viziją ir iš to išplaukiančią beprotybę.

- Gerai, ką tu gali man pasiūlyti? – po akimirkos atgijo.

- Informaciją, - nesutriko Vika. – Deja, daugiau nelabai ką. Planavimo srityje aš dabar esu beviltiška. Žinau, kad ji rytoj eis į universitetą. Žinau, kad planuoja po to nešti vieną paveikslą į galeriją.

- Palauk, - atgijo Darijus. – Nori pasakyti, kad papasakotum dabar apie save bet ką?

- Proto ribose, - šyptelėjo ji.

- Visa tai, ką mudu darome, jau seniai virto beprotybe, - atsiduso Darijus. – Man reikia kažkokios smulkmenos, kurios nežinotų nė viena jos draugė, netgi motina. Kažko, kas padėtų pasiekti jos vidų...

Mergina stovėjo šalia ir Darijus nejučia susinepatogino bemurmąs apie ją trečiuoju asmeniu.

- Aš jaučiuosi panašiai, - šyptelėjo Vika, perskaičiusi tai jo akyse. – Tu šalia, o kartu labai toli.

- Man atrodo, čia daugelio porų kasdienybė... – sumurmėjo jis.

Mergina nieko į tai neatsakė.

- Mano motina narkomanė, šiuo metu uždaryta psichiatrinėje, - pratarė po minutėlės. – Matausi su ja kartą į mėnesį. Kartais rečiau. Ji nebejaučia laiko ir jai jokio skirtumo. Tėvas mirė, kai man buvo dvylika. Su giminėmis bendrauju per Kalėdas, jų nėra itin daug. Vienintelė geriausia draugė vardu Kristina, tu ją matei kartu su manimi. Tapau paveikslus. Iš pradžių sumodeliuoju vaizdus kompiuteriu, tada projektoriumi perkeliu juos ant drobės. Turiu žalingą įprotį – mažą pypkutę, kurią rūkau kartą į mėnesį. Retsykiais ir dažniau. Mėgiamiausias tabakas – obuolinis, itališkas. Nors neatsisakau ir vyšninio. Obuolinio dažnokai nebūna parduotuvėse.

Prieš kelerius metus buvau pradėjusi domėtis gėlių džiovinimu, bet ilgai neužsiėmiau. Labiausiai patinka džiovintos baltos rožės. Gyvenu viena, draugo neturiu. Turėjau, tačiau išsiskyrėme. Jis labai norėjo mane kontroliuoti, o aš mėgstu laisvę.

Vika atsiduso.

- Mano gyvenimas nėra itin turiningas. Stengiuosi išgyventi viena pati, iš savo darbų. Stengiuosi nutapyti bent du paveikslus per savaitę, pavyksta ne visada. Nešu juos į dvi galerijas, vienoje turiu nuolaidų dėl ekspozicijos vietos.

- Kur yra tos galerijos? – atgijo Darijus.

Vika pasakė adresus. Po to jiedu tylėjo, žiūrėdami vienas į kitą.

- Žiedelis dovanų?.. - galop pasakė tyliai mergina. – Darijau, tai vaikiška. Bet man patiktų.

- O jai?

- Pernelyg menka emocija. Turi giliau skverbtis į jos gyvenimą.

Aukštai virš galvų mirksėjo žvaigždės, kiek nustelbtos naktinio žibinto. Į juodu žiūrėjo keli juodi, pusiau praviri langai. Buvo tvanku.

- Tu pažįsti merginą dviejų spalvų akimis? – staiga paklausė Vika. Darijui net nesuspėjus sunerimti ir sutrikti, ji jau linktelėjo. – Taip, pažįsti. Vadinasi, jos vardas Vaida?

- Dėl Dievo meilės... – iškvėpė Darijus, - Vika, tu mane jau gąsdini.

- Darijau, - ji palietė jo veidą vėsiais pirštais, - man tas pats, kas nutiko tarp judviejų ten, pievoje. Tik verčiau to nesakyk kitai Vikai. Aš paklausiau, nes mane vakar užpuolė būtybė dviejų spalvų akimis. Ji buvo labai įtūžusi ir norėjo man padaryti kažką labai blogo. Taip nutiko pirmą kartą mano gyvenime, nesupratau net priežasčių. O prieš akimirką pamačiau ją tavo akyse. Dabar man viskas aišku.

- Tave užpuolė Vaida? Gatvėje? Kodėl tu...

- Tai nutiko ne šiame pasaulyje, Darijau. Ten nėra policijos. Tačiau ten yra katės. Ir šio pasaulio Vaida greičiausiai nieko neprisimena. Nereikia jos kaltinti.

- Aš nenoriu, kad ji tau keltų problemas.

Ji šyptelėjo.

- Pamatysime.

- Tu tikrai nepyksti? – paklausė jis vis dar sunerimęs.

- O norėtum?

Darijus sutrikęs žiūrėjo į ją, nežinodamas, ką atsakyti. Vika nestipriai sušėrė jam į skruostą delnu.

- Šito užteks?

- Na...

- Tu pats apie tai galvojai, - trūktelėjo ji pečiais. – Suprask, Darijau - aš matau tave kiaurai ir priimu tavo poelgius tokius, kokius jie yra, o ne tokius, kokius galima būtų įsivaizduoti. Jeigu nori, kad pykčiau ant tavęs, aš galiu pavaizduoti. Tačiau aš labai gerai žinau, kad tas, antrasis Darijus, mane labai myli. Ir man jo reikia. Vadinasi, kitai Vikai irgi jo reikia.

- Reikia, netgi jei nereikia?

- Aš noriu būti vientisa, - pasakė ji. – Nenoriu būti skaidula, kuri daro viena, kuomet visuma daro kita. Tu šiuo metu esi toks pats...

Staiga jos akys pastiklėjo, tarsi pamačiusios kažką nematomo. Vika nusuko žvilgsnį.

- Man metas.

Darijus pažvelgė į rankinį laikrodį. Jis rodė be penkių pusę pirmos.

Beveik nemąstydamas jis įrėmė ranką į durų staktą, užtverdamas Vikai kelią.

10.

Kitas pasaulis

- Darijau!.. – ji paklaikusi pažvelgė į jį apvaliomis akimis, lyg sulaukusi kažko visiškai netikėto.

- Kur tu skubi, Vika?

- Atgal! Man reikia grįžti atgal ir skubiai. Aš taip ilgai negaliu...

- Kodėl?

- Nežinau, tiesiog taip yra.

Jos akys žvelgė į jį nemirksėdamos, maldaudamos nestabdyti įvykių.

- Kaip patogu – nežinau... – sumurmėjo jis, žiūrėdamas į jos augantį nerimą.

- Darijau, DABAR!

Ji pabandė pastumti jį, pralįsti pro tarpą, tačiau vaikinas pats stumtelėjo ją prie sienos, beveik prispausdamas žymiai pranašesniu kūno svoriu. Suvaldė jos neklusnias rankas.

- Atleisk, Vika, aš tik noriu geriau viską suprasti. Ar nieko daugiau nenori man pasakyti? Kodėl taip?

- Jeigu aš negrįšiu į savo vietą, mirsiu, Darijau! – maldaujančios akys prisipildė siaubo, merginos krūtinė tankiai kilnojosi. 

- Nemanau, Vika. Tu tikrai nemirsi.

Lyg perskaičiusi jo akyse, kad Darijus nepasitrauks nė per žingsnį, Vika staigiai ir įnirtingai pasimuistė iš visų jėgų, netgi pabandė įspirti jam, tačiau veltui – jis nesunkiai sutramdė jos kojas ir tik sugrįžęs prie merginos veido išsigando – Vikai iš nosies plūdo kraujas. Ji užvertė galvą ir ėmė giliau kvėpuoti atvira burna, jau nebebandydama delnais jo atstumti. Priešingai – kabinosi į pečius, lyg bandydama pasiremti.

O po akimirkos ir pravirko krauju.

- Dėl Dievo meilės, kas...

- Mano kambarys, - mergina pamažu slydo iš jo glėbio. – Vei... veidrodis... Laikas jau... Jau baigiasi, Darijau, aš...

Jis tvirtai apkabino ją ir prilaikė. Pajuto kraujo purslus ant savo veido, kai ji iškvėpė pro sukąstus dantis.

- Padėk m...man, Darijau! Greičiau!

Jeigu tai ir buvo vaidinimas, tai visai nejuokingas ir pernelyg realistiškas. Darijus ją kilstelėjo ant rankų – visai lengvutę, regis, net pernelyg, tarsi išbėgantis kraujas svertų daugiau nei derėtų. Keliu pravėrė laiptinės duris, vos netrinktelėdamas į staktą Vikos galvos. Keli laipteliai, koridoriaus fragmentas, jos buto durys – žinoma, neužrakintos. Ji krūptelėjo jo rankose visu kūnu, inkštelėjo atkraginusi galvą. Tarsi priešmirtinė konvulsija.

Svetainės durys, molbertas, veidrodis... Jis skubiai žengė artyn, beveik suklupdamas prieš seną daiktą, leisdamas merginos kojoms pasiekti grindis. Buvo išsigandęs, rankos drebėjo, kuomet stangėsi ją prilaikyti.

- Atleisk, Vika, buvau kvailys!

- Veid...drodį...

- Štai jis, Vika, visai šalia! Jauti?

Kilstelėjo jos ranką, priglausdamas ją prie stiklo.

Tarsi įgavusi jėgų, Vika pastūmė jį, nerangiai klaupdamasi prieš veidrodį.

- Bėk iš čia!

- Tau reikia pagalbos, Vika, aš niekur...

- Kai aš išeisiu, ateis ji, - mergina sukosėjo, aptaškydama veidrodį, žiūrėdama sau į akis. – Ir kai ji at...teis, pamatys kraują, pamatys tave... Viskam galas, Darijau! Bėk iš čia!  Per ilgai jau aš...

Vika pridėjo abu delnus prie veidrodžio, jos atspindys padarė tą patį. Priglaudė kaktą prie vėsaus stiklo, pažvelgė į kitos Vikos akis. Jos buvo visai čia pat. Didelės, atviros, smalsios ir nepaprastai norinčios gyventi.

Darijus stabtelėjo prie durų, įveiktas begalinio smalsumo ir baimės – o kas, jeigu ji nesusitvarkys likusi viena? Kas, jeigu iš tiesų per vėlu?

Jam pasirodė, kad atspindyje kažkas pasikeitė – lyg kambarys įgavo daugiau spalvų ar kontrasto, ar Vikos atspindys padarė kažką tokio, ko nepadarė tikroji Vika. Jis negalėjo tiksliai įvardinti pastebėto pokyčio ar judesio, tik suprato, kad išvydo tai.

Mergina pakilo nuo grindų, lyg staiga atgavusi visas jėgas. Ji vis dar žvelgė į savo atvaizdą, tačiau jos akys buvo mieguistos, apsiblaususios, lyg nesuprastų, ką mato. Arba regėtų sapnus.

- - -

Nemalonius sapnus. Kruvinus, šleikščiai lipnius ir vimdančius sapnus, kur ji stovi savo kambaryje, priešais raudonai nutaškytą veidrodį, svyruoja nuo kojos ant kojos ir regis, tuoj pasprings sūriomis, tirštomis seilėmis.

Vika pasukiojo galvą, pakėlė rankas ir pažvelgė į jas, jausdama nemalonų maudulį visame kūne. Visur kraujas, peršti krūtinę, gerklę, akių kampučiuose tarsi sustingusi ištekėjusi lava, taip ir prašosi nukrapštoma. Ji apsidairė po kambarį nieko nesuprasdama.

Ne, tai ne sapnas...

Įkyrus spengimas ausyse tvinksėdamas išaugo iki nepakenčiamos natos, ji pajuto šaltį, sklindantį aukštyn stuburu.

- Vika! – tarsi iš niekur ją nutvėrė rankos, sulaikydamos vietoje. Dar akimirka ir ji jau būtų atsidūrusi ant grindų. Balsas keistai pažįstamas, nors... jo čia lyg ir neturėtų būti. Gal ji vis dar sapnuoja?

Giliai, nelygiai kvėpuodama, ji vos vos pasuko galvą. 

Darijus? Kaip? Iš kur?..

Vika nepajėgė nei nustebti, nei supykti. Ji vos suspėjo pasukti galvą, kai iš kūno gelmių atkeliavęs spazmas privertė sužiaukčioti. Ji išvėmė kraujo saują tiesiai ant kilimo, jau beveik negirdėdama, kaip Darijus į telefoną kartoja jos adresą ir liepia kažkam paskubėti. Akis ir sąmonę aptraukė tamsa.

- - -

Dar dienos metu save įtikinėjo, kad verčiau iki vėlumų panaktinėti, nei dar kartą įsivelti į nepaaiškinamus nuotykius, kuomet iš ryto aptinki purvinas pėdas ir grindis. Verčiau iki trečios valandos nakties piešti, tapyti, tobulinti darbus, galbūt netgi priimti naktinius svečius su peiliu rankoje...

Tačiau Vika nepajėgė. Dangų aptraukus prieblandai, ją tiesiog traukė prie žemės, lyg amžinai neišsimiegotų, lyg iš tiesų gyventų du gyvenimus. Ir tas kitas, kurį tardavo susapnavusi, būtų pats tikriausias.

Tačiau ji nepajėgė prisiminti paskutinių sapnų. Ji užmigo nepaprastai greitai, paniro į šiltą tuštumą, lyg būtų mirusi. Paskui teprisiminė save, žvelgiančią į veidrodį – visą kruviną, žibančiomis akimis, blyškią lyg vampyras. Jeigu tai buvo visas jos sapnas, tuomet stebuklingai trumpas...

Iš nebūties ir padrikų minčių ji išniro pamažu. Vos praplėšė sunkius, švininius vokus, akys niekaip nenorėjo susikoncentruoti į vaizdą. Kūnas keistai vangus, lyg išsunktas. Dalis jo vis dar miegojo – ji nejautė nei kojų, nei pilvo, nei delnų.

Vika nepažino patalpos, tik iš kai kurių nekasdienių detalių suprato esanti ligoninėje. Viskas pernelyg balta, sterilu ir neskoninga. Mirties spalva.

Kyštelėjo sustingusį liežuvį, lyžtelėjo apatinę lūpą, pabandė tankiau sumirksėti, atgauti nors dalį gyvasties. Švininiai pasirodė beesantys ne tik vokai. Netgi galvą pajudinti prireikė nemenkų pastangų. Siaubingai norėjosi miego. Ją pažadino tik nerimas, kad miega gerokai per ilgai. Vidinis laikrodis vis dar tiksėjo, neketindamas sustoti.

Vika nepajėgė nei nustebti, nei užduoti sau klausimo, kaip čionai atsidūrė. Tarsi per miglą prisiminė daugybę kraujo ir siaubingą pykinimą. Dar ten buvo jos kaimynas, atsiradęs tarsi iš niekur. O dabar ji čia. Loginė grandis neišbaigta ir neaiški, tačiau kol kas ir to pakanka.

Vargais negalais pakreipusi galvą išvydo lovos kraštą, savo ranką, apklijuotą baltu pleistru, iš po kurio kyšojo raudonos spalvos gija, besidriekianti kažkur aukštyn, už regėjimo lauko. Kiek toliau – siena, palangė, kėdė metaliniu rėmu, kurioje sėdėjo užsimerkęs Darijus. Jis miegojo, ar bent snaudė, pamažu narindamas žemyn galvą. Atrodė, ten ir turėtų būti, lyg kokia įprasta dekoro detalė, ar žodis savo vietoje, dėl kurio niekas nesistebi.

O tada švininiai vokai uždengė akis ir ji vėl užmigo. Šį kartą tam, kad sapnuotų lengvus, mažareikšmius sapnus.

- - -

Nežinojo, kiek laiko praėjo, kai vėl atsimerkė. Šį kartą itin žvaliai, ryžtingai. Vikai pasirodė, kad viskas išliko taip pat – nepasikeitė nė šviesa už lango, nei Darijaus poza. 

Ji sumirksėjo sunerimusi ir nustebusi, įdėmiau pažvelgdama į vaikiną. Pajuto, kaip įsitempė viduje nematoma spyruoklė.

Darijaus veidas suvargęs, su ryškiais nemigos šešėliais.  Kiek, po velniais, laiko praėjo?!

Tarsi pajutęs, kad šalia yra nemiegančių, jis sunkiai sumirksėjo ir susverdėjo ne itin patogioje kėdėje. Pažvelgė į Viką nepasukdamas galvos, tačiau, susidūrus jų žvilgsniams, tarsi įsielektrino.

- Vika...

Pašoko nuo kėdės, pripuolė prie jos keistai sunerimęs, tarsi jiedu pažinotų vienas kitą senų seniausiai, tarsi ji, po velniais, būtų jo vaikas.

Vika žiūrėjo į jį, nebandydama išvengti artumo, tačiau kartu negalėdama atsistebėti tokiu Darijaus elgesiu. Spyruoklė tebeliko nemaloniai įsitempusi.

Jis švelniai palietė jos rankas, atvėsino jas. 

- Geriau jauties?

- Gal, – sumurmėjo ji. – Kodėl tu čia?

Nejučia loštelėjo atgal, kiek tik leido minkšta pagalvė, kuomet suprato, kad jis nori paliesti jos veidą. 

Nepalietė.

- Atleisk, aš... atsiprašau, - Darijus kilstelėjo delnus, kiek atsitraukdamas. – Visa tai labai... pernelyg susipainioję. Aš jau pats nebežinau, kas tikra, o kas ne.

- Ar tu mane seki? – mergina stengėsi supykti, tačiau emocijos kilo vangiai, nenoriai, lyg jos viduje kažkas laikytų viską sugniaužęs į saują. – Kodėl... kodėl aš pastaruoju metu turiu tiek dažnai matyti tave? Žinai, man jau darosi baisu eiti miegoti į nuosavą lovą, nes nebežinau, ar nubusiu kitą rytą toje pačioje vietoje! Aš jau...

Ji prikando liežuvį, nes jo vėsus delnas staiga palietė kaktą, perbraukdamas plaukus. Buvo kiek netikėta ir malonu. Vikos sprando raumenys atsipalaidavo, nustodami spausti galvą į pagalvę.

- Mudu sergame ta pačia liga, - murmtelėjo Darijus.

- Tikrai? Tada paaiškink man, kaip aš čia atsidūriau!

Nejučia Vika pasigailėjo, išspjovusi žodžius atšiauriu tonu. Kažkas viduje ragino liautis purkštauti, tačiau lygiai taip pat ji žinojo, kad viskas turi vykti pagal taisykles. Pyktis į ramybę pereina ne staigiai, o palaipsniui - taip pasaulyje buvo įprasta, o ji ketino „žaisti“ pagal taisykles.

Stebėjo, kaip Darijus mąsto, vengdamas jos žvilgsnio, tačiau nepatraukdamas delno nuo jos kaktos. Jis galvojo ilgai, o ji, savo nuostabai, buvo kantri.

Galop jis prabilo ir ėmė pasakoti. Kalbėjo paprastais žodžiais, nesistengdamas pasiteisinti, nekreipdamas dėmesio į vis blykštantį Vikos veidą. Ji norėjo supykti – labai norėjo. Už tai, kad jis prisipažino kaltas, kad vėl pasakoja jam istoriją, kuria patikėti galima tiek pat, kiek pamišėlišku sapnu. Už tai, kad vėl įžengė į jos butą be leidimo. Už kraujo išsiliejimą, kurio negalėjo paaiškinti nė vienas gydytojas. Už daug ką. 

„Nešdinkis!“ – įsivaizdavo save prakošiančią pro sukąstus dantis. – „Išnyk pagaliau iš mano gyvenimo!”

Ji tylėjo, žiūrėdama į Darijaus lūpas, kurios vis dar pasakojo istorijos pabaigą.

Kai jis baigė, neįprastai ilga tyla įsiviešpatavo palatoje, o ji vis dar nežinojo, apie ką turėtų galvoti ir ar vertėtų iš viso galvoti. 

O paskui Darijus ją paliko vieną. Atitraukė delną nuo jos kaktos, atsiprašė ir išėjo pro duris neįskaitoma veido išraiška, taip ir nesulaukęs, kol ji supyks.

- - -

Viduje tingiai spingsojo dvi iš keturių lempų, paneigdamos už lango juoduojančią naktį. Vika skendėjo steriliuose pataluose, sunkiai markstydamasi, beveik įveikta neramaus snaudulio ir vaistų. Buvo sunku mąstyti - ji ir nesistengė, leisdama vaizdiniams slysti vienam paskui kitą. Beveik nesureagavo netgi išgirdusi, kaip tyliai užsiveria palatos durys. Mintyse tik blykstelėjo vaizdinys, jog tai greičiausiai kuri nors iš medicinos seserų, atėjo patikrinti, ar šiaip...

Šviesą užstojus siluetui, ji net nemirktelėjo. Akys žvelgė į tuštumą tarp jos ir lankytojo – ten, vos įžiūrimos, sklandė dulkės, tingiai sukdamosis ore.

- Vika? – šiek tiek pašaipiai sukuždėjo moteriškas balsas. – Bet ir vardas gi tavo, mergužėle...

Tas balsas suveikė lyg botagas – ligonė krūptelėjo, žvilgsnis kaipmat įsmigo į viešnios veidą. Tai nebuvo medicinos sesuo.

Į Viką žvelgė dviejų spalvų akys – pilka ir žydra. Simetriškame veide, įrėmintame rusvomis garbanomis buvo sustingusi keista, įtempta šypsena. Tarsi viešnia bandytų tokią grimasą pirmą kartą. Vika pati nesuprato, kodėl, tačiau viduje staiga įsijungė nemalonus aliarmas. 

O po akimirkos viešnios lūpos įsitempė, apnuogindamos dantis:

- Pagaliau susitikome, išpera!

Vika nepajėgė net riktelėti – ją iš patalų išsviedė lyg kokį žaislą. Buvo pernelyg apdujusi, kad suprastų, kas vyksta. Ir tos akys – jos tarsi buvo pažįstamos, tik niekaip nepajėgė – o ir nespėjo – prisiminti, iš kur. 

Klyktelėjo, kai partiestą ant grindų sučiupo už plaukų ir pabandė pakelti.

- Kas... ko tau iš manęs reikia?! – suriko. – Paleisk!

- Jau sakiau! – padvelkė į ausį karšto oro gūsis. – Sakiau, kad pribaigsiu tave!

- Aš tavęs visai nepažįstu, nesuprantu...

- Tuoj tu mane labai gerai pažinsi! – nutraukė Vikos vapėjimą grėsmingas balsas.

Kažkas blogo vyko su šiuo kambariu. Kai rudaplaukė viena ranka palietė sieną, Vika pajuto, kaip ant sprando pasišiaušė įsielektrinę plaukeliai, pašiurpo oda. Ūmai sienoje atsirado plyšys, kuris plėtėsi prieš jos akis, didėjo, lyg grasindamas praryti. Akys nenorėjo sutikti su tokiu neįprastu realybės iškraipymu. Tik išvydusi nepažįstamosios ranką, prilaikančią angos kraštą, ji nejučia suprato – tai buvo durys.

„Bet čia nebuvo jokių kitų durų...“ – pakraupusi iš siaubo tesuspėjo pagalvoti Vika.

Tada tos pačios stiprios rankos ją sviedė į tamsą.

- - -

Pasirėmusi delnais į drėgną grindinį, ji apsidairė, niekaip nepajėgdama suprasti, kur atsidūrė. Kamavo stiprus deja-vu pojūtis – kažkur šie pastatai jau matyti, savotiškai pažįstami, nors tuo pat metu Vika galėjo sau prisiekti, kad atsidūrė šioje vietoje pirmą kartą. Oras buvo šiltas, tačiau sunki tvankuma pranyko. Net kvėpuoti pasidarė lengviau.

Ji grįžtelėjo atgal, tuo pačiu stengdamasi pasitraukti nuo durų, pro kurias...

Vikai už nugaros silpnai švytėjo tuščia gatvelė, nušviesta kelių dulsvų žibintų. Jokių durų. Į jos gyvybę nesikėsino jokia nepažįstamoji.

Mergina atsargiai pakilo ant kojų, jausdama maudulį keliuose ir delnuose – nusibrozdino krisdama ant grindinio. Skausmą trumpam pritemdė adrenalinas.

Netoliese, įrėmintos pilkšvo medinio rėmo vos švytėjo senovinės durys. Nors pats pastatas beveik nerodė gyvybės ženklų, raktaskylė silpnai išspinduliavo šviesos pluoštelį, kurį niaurioje prietemoje pastebėti buvo itin paprasta. Vika beveik negalvodama pasuko prie durų, ketindama iš pirmo žmogaus išpešti savo buvimo vietą.

Kol neapsireiškė ta, dviejų spalvų akimis...

- - -

Namo šeimininkas beldimą išgirdo pirmą kartą savo gyvenime. Garsas pasirodė keistas, kiek neraminantis, tačiau kartu labai žadinantis smalsumą. Paprastai šioje vietoje nesibeldžiama. Arba tu ateini, arba neturi teisės ateiti. Nėra nieko per vidurį. Tik juoda ir balta. 

Taip arba ne.

Permainos reiškė, kad kažkas nesugeba suvokti taisyklių, o jeigu taip – tas kažkas nėra vietinis. O jeigu mieste apsireiškė pašalinis – lauk nelaimių.  Durų atidaryti neverta.

Tačiau beldimas nesiliovė. Jis netgi tapo reiklesnis, keliantis jau ne smalsumą, o susierzinimą. 

Šeimininkas padėjo knygą ant stalelio su vieniša spingsinčia žvake ir atsidusęs nuklojo nuo kojų vatinę antklodę.  Kuomet atsistojo, sutratėjo grindys, besipriešinančios nenormaliai dideliam svoriui.  Traukdamas link durų, šeimininkas truputį prisibijojo. Nors buvo nepaprastai stiprus ir gerokai masyvesnis už daugelį miesto būtybių, jį jaudino ne fizinis susidūrimas.

Sugriebęs durų rankeną, šeimininkas akimirką dvejojo, grumdamasis su savo baimėmis. Gal vertėtų palaukti kačių? Jos akimirksniu padarytų tvarką, nereikėtų net jo įsikišimo...

Pasikartojęs neramus beldimas privertė krūptelėti. Šeimininkas greitai apsisprendė – kas bus, tas. Jis viena ranka sugniaužė rankeną, antrąja trūktelėjo skląstį.

Už durų stoviniavo bene tris kartus už jį mažesnė dvikojė būtybė – liesa it šakalys, praktiškai jo priešingybė. Tarsi dantų krapštukas. Dvi kojos, dvi rankos. Galva iškelta neįprastai aukštai virš pečių. Būtybė beveik neturėjo kailio – tik ant galvos buvo pasilikusi šiek tiek. Užtai savo kailio likučius ji išaugino iki nuostabaus ilgio.

Šeimininkas, susižavėjęs taip neįprastai išpuoselėtu svečio kailiu, akimirkai netgi pamiršo, kodėl jis atidarė duris.

„Tu labai graži“ – pasiuntė jis sutrikusį, pilną nuostabos ir susižavėjimo impulsą.

Tačiau tada būtybė atšoko nuo durų ir ėmė slinkti tolyn nuo jo. Šeimininkas pajuto, kaip į visas puses nuo... (mažylės?) sklinda vientisas siaubo impulsas. Ir kad jis, o ne kažkas kitas yra dėl to kaltas.

Tada erdvę perskrodė garsas, kokio jis dar nebuvo girdėjęs.  Ne itin malonus. Neįprastas. Tačiau labai derantis su siaubo impulsu.

Mažoji būtybė bėgo tolyn nuo jo.

„Kokia gėda“ – liūdnai pagalvojo šeimininkas, šiek tiek pykdamas ant savęs už tokį neatsargumą. - „Ak...“

Jis jau ketino užverti duris, kai staiga vėl pajuto kažką kitą šalia. Miesto taisyklės reikalavo palikti gatvės reikalus gatvei, tačiau jis dar palaikė duris praviras, sutrikęs ir sugėdintas savo neapdairaus elgesio.

Gatvėje pasirodė dar viena liesa, maža būtybė. Ji buvo nepaprastai panaši į pirmąją – toks pats sudėjimas, taip pat išaugintas kailis, grakšti eisena...

Šeimininkas sustingęs stebėjo, kaip būtybė žengia pro jo namą tuščia gatve. Šį kartą nemėgino pašaukti ir pasakyti jokio komplimento.

Tačiau sulaukė dėmesio pats. Akimirkai jį nudelbė atšiaurus žvilgsnis, o tada į veidą tvoskė dusinanti minčių bei emocijų banga – ši būtybė elgėsi visai kitaip nei pirmoji. Ji žinojo, kur esanti.

„Ko čia spoksai, kvaily! Nešdinkis į savo urvą, antraip tau nė purvinos katės nepadės!“

Įniršis, lydėjęs pranešimą, beveik vimdė savo stiprumu. Šeimininkas nemąstydamas užtrenkė duris ir drebančiomis rankomis grąžino skląstį į vietą. 

Galvoje dar ilgai aidėjo, netgi po to, kai susisupęs į savo vatinį pledą išgėrė kelis puodelius raminančios arbatos.

- - -

Vika basomis bėgo gatvele, retsykiais grįžtelėdama atgal. Kojos painiojosi ankštame rūbe, kuriuo ją apvilko ligoninėje.  Širdis stipriai daužėsi, o vaizduotė vis suko ir suko atgal vaizdinį, kurį išvydo atsidarius durims. Dabar ji nebegalėjo ramiai pažvelgti nė į vienas duris, pasipainiojusias pakeliui. Nejaugi už kiekvienų iš jų slypi kažkas panašaus į tai, ką matė?..

Tada vos nesuklykė per visą gatvę – gerklė tarsi užsirakino, o kojos pačios nunešė tolyn.

Ji nežinojo, kur bėga. Viskas čia atrodė kažkur matyta, o kartu visai nepažįstama.

- - -

Kelias suko į kairę ir tolumoje ji pastebėjo kažką panašaus į balkšvą tiltą, nutviekstą vienišo žibinto. Dešinėje jos laukė keli nedideli raudonų plytų ir akmenų namukai, už kurių prasidėjo sodas... ir status kalno šlaitas.

Pasirėmusi į akmeninę arką Vika uždususi sunkiai alsavo, žiūrėjo į senus medžius bei kalną, bandydama prisiminti, kur šį vaizdą jau matė.

Už nugaros išgirdusi silpną žingsnių aidą, ji grįžtelėjo atgal. Nušviestame plote ant pastato sienos įsirėžė nelygus artėjančio žmogaus šešėlis. Vika nustojo ramstyti arką ir nušlepsėjo grindiniu link sodo. Iki šiol ji nesutiko nė vieno pašalinio savo kelyje. Kažkodėl rodės, kad geriausia būtų ir nesutikti, nors ji labai troško, kad kas nors paaiškintų, kaip iš čia ištrūkti.

Už nedidelio raudonų plytų pastato prasidėjo nelygi tvora.  Paėjėjusi keliolika žingsnių, Vika pasiekė medinius vartelius. Basos pėdos neskleidė beveik jokio garso, jeigu tik neimdavai bėgti – ji labai aiškiai girdėjo, kaip žmogystos apavo skleidžiamas garsas artėja. Pastūmusi vartelius Vika su palengvėjimu aptiko, jog jie varstosi be jokio garso. Prasispraudusi pro minimalų tarpą, mergina atsargiai užvėrė vartus ir nugara prisispaudė prie tvoros, ketindama išlaukti, kol persekiotojas kur nors pradings. Ji neįsivaizdavo, ar tai vis dar ta pati mergina, bloškusi ją į šią keistą vietą, ar galbūt nenormalus padaras, atvėręs jai duris nusprendė sekti iš paskos. Sprendžiant iš regėto šešėlio, tai turėjo būti paprastas žmogus. Tačiau Vika neketino to patikrinti. Ji siaubingai bijojo.

Viltingai pažvelgusi į nakties dangų Vika nustebo, išvydusi neįprastai daug ryškių žvaigždžių. Čia ne tik miestas atrodė keistai – pati Visata atrodė lyg iš paveiksliuko. Ryškios įvairiaspalvės žvaigždės, aiškiai regimas Paukščių Takas, išraizgytas švelniomis, spalvotomis linijomis, lyg visai neseniai būtų suspindę anksčiau neregėti ūkai. Mėnulio disko kraštas švytėjo vaiskia balta šviesa, išlindęs iš už čerpėmis nukloto stogo krašto.

Vika prikando lūpą, virpėdama visu kūnu.

Labai aiškiai išgirdo žingsnius už tvoros. Kažkas traukė gatve būtent į šią pusę, neskubėdamas, nedvejodamas, žinodamas, kur turi nueiti. Buvo taip tylu – net medžių lapai nešnarėjo vos juntamame dvelktelėjime. Rodės, galima buvo išgirsti Visatos gaudesį žvaigždynams lėtai sukantis virš galvos. Vika išsigando, ar tik jos alsavimas tokioje tyloje nepasirodys per garsus. 

Ji pristabdė kvėpavimą, stengdamasi vos alsuoti pro pravertas lūpas.

Žingsniai aidėjo kas pusė sekundės, nestabtelėdami, nedvejodami. Štai jau pasiekia tvoros pradžią, netenka aido, atsivėrus platesnei erdvei... ir nutyla.

Kaip ir Vikos širdis.

Sustingusi ji klausosi nakties garsų, prisiglaudusi prie šaltų akmenų, sustingusi ir bevalė. Vos sulaiko krūptelėjimą, kuomet tariasi išgirdusi tylų juoką. Tikrą, ar tik įsivaizduojamą? Galbūt vaizduotė tiek įaudrinta, kad jau pati kuria tai, ko nėra?..

Žingsniai vėl pasiekia jos ausis – iš pradžių lėti, dvejojantys, vėliau pagreitėjantys ir nutolstantys gatve tolyn.

Mergina giliau įkvėpė, pajutusi menką palengvėjimą.

- - -

Išdrįso pajudėti į sodo gilumą tik po kažkiek laiko. Erdvė čia buvo atvira iš visų pusių ir Vika tikėjosi pastebėsianti kiekvieną, kuris bandys prie jos artintis.

Tarp senų obelų vingiavo vos įžiūrimas takas, apžėlęs trumpa, švelnia žole. Mergina nusistebėjo anksčiau taip ir nepatyrusi, kokia maloni pėdoms gali būti žolė ir žemė, ir tie akmenėliai, sudarantys tako pagrindą. Ji traukė neskubėdama į priekį, išvydusi sodo gilumoje boluojantį didelį pastatą. Nors visai neseniai prisiekinėjo sau nesiartinsianti prie jokių durų, Vika žinojo, kad kitaip vargu ar sužinos, kur ji yra. Šioje vietoje tvyrojo neįtikėtina ramybė, netgi nepaisant mirtinos tylos, kurioje nuosavas kvėpavimas ir širdies plakimas atrodė neįprastai garsūs. Kažkas raminančio glūdėjo šiame obelų, tako, kalno šlaito ir ryškių žvaigždžių vaizde.

Paslėptas sodo gilumoje pastatas buvo akmeninis, ne tiek aukštas, kiek platus.  Stilius priminė romanišką – masyvūs, tašyti akmenys sienose, langai mažyčiai, beveik jokios puošybos išskyrus akmens spalvų skirtumus aplink durų ir langelių angas. Paprastos formos.

Keli langeliai vos vos švytėjo gelsva, šilta šviesa.

Dvejodama Vika kurį laiką mindžikavo nuo kojos ant kojos, nesiryždama dar kartą mėginti pamatyti tų, kas galėtų būti už durų. Tačiau, nugalėta baimės visai pasiklysti svetimoje vietoje, žengė į priekį, pasiryžusi pagaliau susitikti su kuo tik nori. Ir nepabėgti.

Išgirdusi tylų juoką, Vika it nuplikyta grįžtelėjo atgal ir išvydo jau pažįstamas dviejų spalvų akis. Jų savininkė šypsojosi, išrietusi lūpas į nieko gero nežadančią grimasą, lyg žaisdama savo žaidimą. 

Giliai įkvėpusi mergina jau norėjo sprukti prie pastato ir nepasibeldusi nerti pro duris (jeigu jos tik bus neužrakintos), tačiau nesuspėjo nė kelių žingsnių žengti – akyse aptemo, kojos neklusniai susipynė ir ji pajuto begriūvanti į priekį. Kūną supurtė vimdantis šaltis, lyg nepažįstamoji dviejų spalvų akimis būtų smogusi tiesiai į nervų sistemą.

- Neskubėk, - išgirdo visai prie pat ausies ramų, pašaipų balsą. – Pirmiausiai mudviem reiktų pasitraukti į atokesnę vietą. Toliau nuo tų mažų šlykštynių.

Vika riktelėjo, kuomet ją trūktelėjo nuo žemės už plaukų. Nenorėdama prarasti skalpo, ji pati kilstelėjo, pasiduodama svetimai valiai.

- Štai taip, būk gera mergaitė!

- Ką aš tau blogo padariau?!

Vika pabandė pasipriešinti, tačiau ir vėl – vos neatsisėdo, pajutusi šleikštulį visame kūne. Neleido stipriai suimti plaukai ir valios likučiai.

- Vis dar neprisimeni? – nusijuokė rudaplaukė negeru juoku. –  Aš jau du kartus tau priminiau. Kiek dar reikės tave daužyti, kad pagaliau suveiktų smegenys?

- Aš tave matau pirmą kartą gyvenime!

Laikiusi plaukus ranka trūktelėjo į priekį, Vika iš netikėtumo aiktelėjo ir staiga išsivadavo. Staigiai atsigręžusi pamatė, kaip pasilenkusi rudaplaukė ėmė lupti iš tako labiau išsikišusį akmenį. Besidarbuodama ji kilstelėjo veidą. Šypsenos jame jau nebuvo.

- Bėk, jeigu pajėgsi!

Išsigandusi Vika apsisuko ir spruko atgal į sodą visai pamiršusi, kad vos prieš kelias akimirkas ketino bet kuria kaina patekti į pastatą. Įėjimą užstojusi nepažįstamoji aiškiai neketino juokauti, o jos ketinimai toli gražu nepasirodė dviprasmiai. 

Neskubėk – galvok! Ji juk žino šią vietą geriau už tave!

Sugraibiusi blaivaus mąstymo likučius, Vika stabtelėjo ir karštligiškai apsidairė, ieškodama kokio nors primityvaus ginklo.

Akys pastebėjo vien nereikšmingus daiktus – smulkias šakeles, mažyčius akmenėlius ant tako. Sodas atrodė kaip iššluotas. Netgi obelys – meniškai lygiomis šakomis, be nudžiūvusių atšakų, kurias galėtum pasiekti ir nulaužti. Nieko.

Galvok!

Kojos vėl ėmė pintis ankštame rūbe, beveik nesąmoningai nešdamos šeimininkę toliau nuo pavojaus. Vika stabtelėjo ir pasilenkusi ryžtingai drykstelėjo iš visų jėgų audeklą, įplėšdama jį kiek galima aukščiau. Akimirką laikė  pižamos kraštelį, gaudydama blykstelėjusios minties likučius, tada atsitūpė ir ėmė plėšti visą rūbo apačią.  Juosta gavosi nelygi, tačiau pakankamai ilga ir plati. 

Išgirdusi balsą, Vika grįžtelėjo atgal. Jos priešininkė, šypsodamasi nuo ausies iki ausies, vinguriavo tarp obelų, artindamasi su akmeniu dešinėje rankoje.

- - -

Katės laksto sau toli nuo šios vietos ir kol kas nieko nejaučia. Tai toks džiuginantis žinojimas; Vaida tvirčiau sugniaužia akmenį, jau netgi suspėjusi pajusti patogias šio formas savo delne.  Auka netoli tenubėgo. Suprato, kad pasislėpti greičiausiai nepavyks. Ji kelia pernelyg daug triukšmo čia, vietoje, kur triukšmas yra savotiška retenybė. Jos prakaito dvoką galima pajusti užsimerkus ir susekti juodžiausioje tamsoje it kokiam pėdsekiui šuniui.

Bet netgi to neprireikia – Vaida aiškiai mato savo auką, suklupusią žolėje. Jausdama gyslas deginantį pasitenkinimą, ji mėgaujasi savo būtimi, akmens svoriu delne ir tvirtu žinojimu, kad daugiau panašių akmenų čia nėra. Vieną mažesnį galima buvo išlupti iš sienos kitame pastato gale, beveik dviejų metrų aukštyje. Neprileido aukos prie jo. O daugiau jokių aštrių ar kietų daiktų – mergiščia visiškai beginklė.

- Ir netgi katpalaikės taip toli... – murma tyliai.

Išgirdusi žodžius, auka kilsteli galvą ir didelėmis akimis keletą akimirkų seka ją, besiartinančią taku. Bukas žvilgsnis, beveik nieko nesakantis – vien susipynusios emocijos ir minčių nuotrupos. 

Vaida akimirkai stabteli ir giliai įkvepia, ausdama savo neapykantą į apčiuopiamą, agresyvią mintį. Vienu žybsniu atsiranda šalia aukos, jau iškėlusi abi rankas ir iš visų jėgų smogia šiai tarp menčių, sutrupindama stuburą. 

11.

Skola

Vikai net akyse aptemo. Pajuto tokį skausmą ir šleikštulį, lyg kažkas ją iš tiesų būtų perlaužęs pusiau. Sąmonės krašteliu suvokė – neįmanoma. Rudaplaukė vis dar stovėjo už trisdešimties žingsnių, nuleidusi abi rankas, nekrustelėjusi nė per milimetrą. Vika neįstengė aiškiai įžiūrėti jos veido. Nudiegus nugarą išsirietė ir šlumštelėjo į žolę kaip maišas – net surikti nepajėgė iš netikėtumo. Kūnas nutirpo, tapo neklusnus, o tai tik paaštrino bejėgiškumo ir siaubo pojūtį – viskas, galas. Sulaužytu stuburu jau nieko nebepadarys, nepasipriešins...

Tačiau net ir nutirpę, pirštai jos klausėsi. Susigniaužė į kumštį, pajėgė pasiekti audeklo kraštus ir vėl bandyti rišti mazgą.

Tik po kurio laiko Vika susigaudė, kas vyksta. Stuburas buvo sveikas. Skausmas nugaroje pamažu ėmė panašėti į sapną, o pats užpuolimas – į išgalvotą. Ji sumirksėjo nustebusi, niekaip negalėdama susivokti, kas ką tik nutiko. 

Išgirdo tyliai šlamančią žolę už nugaros, tačiau nesiryžo gaišti laiko apsidairymui – pirštai, rišantys mazgą, buvo velniškai neklusnūs.

Akyse aptemo, krūtinę nutvilkė keisto, nemalonaus šalčio banga, grasindama išversti skrandžio turinį. Blykstelėjo vaizdinys – ją daužo į saulės rezginį. Krūtinę užspaudė stingdantis skausmas, įkvėpti tapo sunku.

Tačiau dabar Vika aiškiai suprato – rudaplaukė kažkokiu būdu įsigavo į jos galvą ir ten darbavosi iš peties, skirtingai nei realybėje.

„Na ką, kale, dabar mudvi pažaisime?..“

Nebuvo įmanoma atskirti, ar tai nuskambėjo balsu, ar tik jos mintyse. Tačiau Vika staiga prisiminė, kur tai girdėjo anksčiau. Šis sodas, lygi žolė, amžina naktis, kalno šlaitas ir pastatas, prie kurio bandė prieiti – visa tai jau buvo anksčiau. Prisiminė kaip per rūką – ji jau buvo pačiame pastate. Ilgi koridoriai, daugybė celių, visada laisvas kelias, kad ir kur beeitum. Ir katės...

Krūtinę nudiegė, taip pat ir nosį bei skruostus. Vika suriko, per ašaras nebematydama, ką daro. Kiek tai beprotei dar liko, kol ji pasieks ją iš tiesų?

Grįžtelėjo, susiraukdama nuo skausmo. Išskydęs siluetas mirguliavo visai arti - dar keli žingsniai ir ji gaus vienintelį tikrą smūgį. 

Regis, kai jos susitiko pirmą kartą, ji galėjo kažkokiu būdu jai atsikirsti. Telepatiškai? Tačiau tąsyk, berods, viskas vyko sapne. Ar bent jau Vika manė miegojusi. Dabar ji buvo visiškai pabudusi, o norėjo užmigti, kad galėtų bent kažką padaryti. Bent apsiginti.

„Pažįsti jį?“

Mintyse blyksteli atvaizdas – vyras su dviem vos įžiūrimais randais ant dešinio skruosto. Darijus. Tačiau vaizdinyje ne tik jis – ten yra dar kažkas, kažkokia...

Vika atpažino save – sėdinčią ant kilimo, parietusią po savimi kojas. Ji ir Darijus pernelyg arti vienas kito, lyg kokie įsimylėjėliai  žiūri vienas kitam į akis. Negana to – ji laiko delną jam ant skruosto. 

Vika nejučia prisiminė ir vietą – tai to romaniško stiliaus pastato vidus, viena iš celių. Ji ten susitiko su Darijumi visai neseniai.

„Vadinasi, prisiminei...“ – piktdžiugiškai patvirtino nudiegusi mintis.

Tarsi atlygis, kūną supurtė dar vienas mentalinis smūgis – neapykanta ir sadistišku įniršiu persunkta emocija. Atrodė, lyg veido odą nutvilkytų rūgštimi.

Tai tik mintys, – stengėsi nepasimesti Vika. – Bet tuoj ji nustos žaisti, tuoj įvyks šis tas rimtesnio...

Žolė trakštelėjo po bato padu visai čia pat. Vika staiga nustebusi suprato, kad gali matyti savo priešininkę net neatsisukdama. Tarsi rudaplaukė būtų pamiršusi nutraukti telepatinį ryšį – Vika aiškiai matė, kaip rankos, laikančios akmenį, kyla į orą virš jos galvos. Netgi žinojo, kiek kartų jis leisis žemyn, kad suknežintų kaukolę.

- - -

Mergiotė prisiminė. Vaida pajuto pritarimą iš menkiausių virptelėjimų, tarsi akimis išvydo suvokimą, užplūdusį auką. Dabar Vika žinojo, kodėl. Ritualas išpildytas, katė jaučiasi prisižaidusi su grobiu, o pelė susitaiko su neišvengiama mirtimi. Dabar vienai iš jų metas pasisotinti visiškai.

Vaida abiem rankomis iškelia akmenį, vis dar siųsdama Vikai vaizdinius, nužiūrėtus pro tarpą tarp užuolaidos ir sienos tada, kai paslapčia stebėjo susitikimą ir žinojo, kad tai ji turėtų būti Vikos vietoje. Tada žinojimas pjaute pjovė ją iš vidaus, prieštaraudamas realybei. Ji turėjo būti Vikos vietoje! TURĖJO! 

O dabar ji žino, kad taip ir bus. Pirma užmuš, tada viską sustatys į savo vietas. Darijus net nepastebės.

Staiga Vika sukteli atgal, ištiesdama ranką. Kažkas balta blyksteli ore, įsirėždamas į Vaidos veidą ir smilkinį nutvilko stiprus skausmas. Ji aikteli labiau iš netikėtumo – žinojimas, kad aplinkui nėra kitų ginklų, subyra it kortų namelis ir pirmą kartą Vaida jaučia augančią baimę. 

Vėl?.. Jau antrą kartą iki kaulų smegenų įtvirtintas jausmas ją apgauna?

Akmuo vis dar jos rankose, praradęs aukštį ir taikinį. Vaida vėl užsimoja, tačiau apdujusi po netikėto puolimo nesužiūri savo aukos – Vika jau pakilusi ir žengusi į šoną. Ir jos ranka su nesuprantamu baltu daiktu vėl paliečia Vaidos smilkinį.

Jausmas toks, lyg būtų gavusi kūju... Parkritusi į žolę ji tegali uosti keistai saldų aromatą, sklindantį nuo žemės. Akmuo nurieda šalin, jis nepasiekiamas, jau neegzistuoja. Dulkės, sidabriška žolė, šiek tiek juntama rasa. Keista – negali galvoti apie nieką kitą, tik apie kvapą ir prispaustą žolę po delnais. Pulsuodamas pamažu auga skausmas, Vaida visai nenori patirti jo visu smarkumu. Ne taip viskas turi baigtis.

O žemė kvepia taip saldžiai...

Akinamai baltas žybsnis ūmai paryškina visus pojūčius, išskyrus vieną. Mergina taip ir nebepajunta paskutinio smūgio. Tačiau prieš numirdama puikiai girdi kažkur toli aidintį prislopintą kniaukimą.

- - -

Iš drebančių rankų iškritusio audeklo Vika nesuspėjo laiku surišti į mazgą. Į jį surinktas tako akmenėlių gniužulas laisvai išbyrėjo ant žolės, šalia priešininkės kūno. 

Vika neketino tikrinti, ar rudaplaukė tikrai negyva. Ji matė jos veidą, nutviekstą mėnesienos. Akys buvo atmerktos, ramiai žiūrėjo į žolę nemirksėdamos. Plaukai ties smilkiniu sulipę krauju, juoda srovelė tekėjo smakru žemyn. 

Vika trūksmingai atsiduso, perbraukdama delnu veidą. Pirmą kartą užmušė žmogų ir nors tai buvo savigyna, nejautė jokio palengvėjimo. Kūnas drebėjo nuo įtampos.

Krūptelėjo, išgirdusi priekaištingą kniauktelėjimą visai šalia. Prie obels tupėjo iš kažkur atbėgusi juoda katė, spoksojo į sceną didelėmis akimis ir vos vos krutino uodegą. Vika žiūrėjo į ją kelias sekundes, tada apsidairė, tikėdamasi pamatyti daugiau liudininkų.

Jų nebuvo. Tik ji ir vieniša, sunerimusi katė.

Mergina apsisuko ir patraukė prie pastato, vis dar negalėdama suvaldyti drebulio. Ketino pagaliau patekti į vidų ir patikrinti – ar iš tiesų ten jos laukia ilgi koridoriai ir daugybė celių, įsirėžusių mintyse. 

Katė kurį laiką žiūrėjo į nejudantį Vaidos kūną, tada nukiceno žudikei iš paskos, apgailestaudama, kad be reikalo paliko savo postą. 

Viso to galėjo ir neįvykti.

- - -

Durys nebuvo užrakintos. Masyvios, be jokių puošybos detalių, jos sunkiai prasivėrė, sudejuodamos senoviškais vyriais. Sustingusi it statula Vika žiūrėjo pro tarpą, labiausiai bijodamasi sutikti dar vieną milžiną, panašų į matytą anksčiau.

Už durų silpnai spingsojo lempelė,  nušviesdama tuščią koridorių. 

Merginos kojas uodega brūkštelėjo juoda katė, trumpam išgąsdindama viešnią.  Keturkojė  įbėgo vidun ir pradingo iš akių. 

Vika pagalvojo, kad greičiausiai gyvūnas taip drąsiai nesibrautų, jeigu viduje būtų kažkas blogo. Arba dabar jau mautų lauk, šnypšdama ir purkštaudama, ko tikrai nebuvo.

Įsidrąsinusi mergina prasispraudė pro durų tarpą ir pajuto po kojomis ne itin minkštą kilimą, sutryptą įeinančių ir išeinančiųjų. Kairėje, pakabinta ant sulenktos vielos, gelsvai švytėjo po stikliniu gaubtu pakišta žvakė. Vika žiūrėjo į ją nustebusi – tikėjosi mažų mažiausiai nedidelės lemputės. Net nepagalvotum, kad kažkas šiame pasaulyje dar naudotų žvakes.

Kiek toliau, už dešimties žingsnių, švytėjo dar viena žvakė. Toliau – dar viena, tačiau tarpuose tarp jų tamsa buvo pakankamai tiršta. Vika nukabino lempelę ir, ištiesusi prieš save, žengė į pastato gilumą.

Trijų žingsnių pločio koridoriaus sienos neįprastai aukštos, sumūrytos iš stambių, pilkų akmenų. Vietomis – suręstos iš lentų. Dar kitur – iš rąstų, lyg statybininkai taip ir nebūtų apsisprendę, kas geriau. 

Kas keli žingsniai – praėjimai į abi puses, uždengti margais audeklais. Audeklų raštai pablukę, tačiau puikiai matomi. Vienur tai tik figūrų pynės – trikampiai, apskritimai, spinduliai ir žvaigždės, susiliejantys į vientisą, savotiškai darnų margumyną.  Kitur išausti paveikslai, kuriuose galima įžiūrėti pačių įvairiausių gyvių – pradedant žuvimis, baigiant katėmis. O taip – kačių ten ypač daug. Ir gyvačių daug. Ir dar įvairiausių keistų padarų, kokių Vika nė už ką nenorėjo susitikti. Tačiau kad ir kiek besidairė, nepastebėjo nė vieno pavaizduoto žmogaus. Kas tik nori – bet ne žmogus.

Ir visa tai buvo be galo pažįstama. 

Vika suprato jau čia buvusi. Greičiausiai netgi ne kartą, greičiausiai rytais būtent šią vietą prisimindavo, kol sapnai nenukeliaudavo užmarštin. Šią vietą ir Darijų, kuris jos laukdavo kažkurioje iš celių, už vieno tų audeklų...

O gal jis ir dabar laukia?

Mergina atsisuko į artimiausią praėjimą, svarstydama netikėtą  idėją. Jeigu taip, tada privalo būtinai jį surasti – vienintelis Darijus dabar gali ją parvesti namo. Tiktai kurioje iš celių?

Silpnai, lyg per miglą ji prisiminė – sapnuose NIEKADA neperžengdavo svetimos celės ribų. Niekada nesmalsavo, kas galėtų būti už audeklų. Nė viename sapne nepažeidė nerašytų taisyklių. Kažkaip žinojo, kur turi nueiti. Tik neprisiminė, ar eidavo į tą pačią vietą.

Regis, miegodama pažinojai šią vietą daug geriau nei prabudusi...

Vika prikando apatinę lūpą ir ištiesė ranką link audeklo, ketindama timptelėti kraštelį ir viena akimi žvilgtelėti. Už jo buvo visiškai tylu – greičiausiai ten netgi nieko nėra...

Tarsi nubausdamas už nedovanotiną smalsumą, koridoriaus gale pasigirdo duslus žvangesys. Vika grįžtelėjo su ištiesta prieš save lempa, tačiau kad ir kas triukšmavo, buvo gerokai per toli. Ji pastebėjo, kaip tolimiausia švieselė koridoriuje prigeso, uždengta aukšto silueto.

Silpnas skambėjimas, nepaliaujamas tarškėjimas sulig kiekvienu žingsniu. Besiartinantis asmuo ant savo kūno nešiojosi pakankamai barškalų, kad patrauktų dėmesį iš toli. Vika išsigandusi akimirką svarstė, kas geriau – likti ir pamatyti tą, kuris artinosi, ar surizikuoti ir pasislėpti už audeklo.

Pritemo antra, artimesnė švieselė. Kuomet pavidalas slinko pro lempą, Vika suvokė, kad atėjūnas praktiškai neatspindi šviesos – blykstelėjo kontūras ir kaipmat susiliejo su tamsa. Mergina apsisprendė – sugriebusi audeklo kraštą vikriai šmurkštelėjo į vidų ir vos kakta neatsitrenkė į nuleistą grubaus darbo sietyną, kuriame spingsojo vos viena žvakė iš septynių.

Tuščia?...

Tuščia. Vika vos girdimai atsiduso, nedrįsdama triukšmauti. Širdis stipriai daužėsi. Ji pridėjo delną prie krūtinės ir atsargiai atsitūpė, atsiremdama nugara į sieną. Atrėmė lempą į kelį, apglėbdama pirštais šiltą stiklą. Žiūrėjo į tuštumą tarp švieselės ir savęs, klausydamasi artėjančių žingsnių ir aiškaus medinių daikčiukų tarškėjimo. Lyg ir tuščiaviduriai karoliai, gal šis tas daugiau. Vos girdimas metalo skimbsėjimas – tyras, vienišas. O jam pritaria medinė kokafonija. Ir lentų girgždesys po kojomis.

Vikai pasirodė, kad išgirdo kažką tekštelint čia pat, šalia, lyg sietyne įtaisyta žvakė būtų nuvarvinusi dalį vaško.

Praeiviui traukiant pro audeklą, šis ramiai supleveno, vos neatidengdamas kraštelio. Vika virptelėjo, nenukreipdama žvilgsnio. Nenorėjo matyti.  Akimirką išsigando, kad žingsniai ūmai ims ir nutils šalia įėjimo į jos celę. Praeivis ūmai užuos pašalietę, jos baimę, sutrikimą ir sustos susidomėjęs. 

Kas tada?

Ne, žingsniai nenutyko nė akimirkai, nors Vika galėjo prisiekti, kad praeivis akimirkai lyg ir sudvejojo. Tarpas tarp dviejų garsiausių girgžtelėjimų buvo keliomis milisekundėmis ilgesnis. O tada žingsniai nutolo, audeklas liovėsi plaikstytis ir Vika su palengvėjimu atsiduso.

Ji buvo ne viena šioje celėje. Tik dabar pastebėjo dviejų silpnų švieselių nutviekstą kontūrą kampe, ant suguldytų pagalvių. Panašėjo į vystyklus. Į kūdikį, kruopščiai susuktą į kietą kokoną, kur, akims vis labiau prisitaikant prie tamsos, matėsi tik mažas, raudonas veidelis. Akelės užmerktos, miniatiūrinės lūpos sudėtos į juokingą grimasą – mažius miegojo, ne kitaip.

„Kurgi tavo motina?“ – Vika lyg apkerėta spoksojo į miegantį žmogeliuką, nedrįsdama garsiai kvėpuoti. – „Toks mažas, juk ir maitinti tikriausiai dažnai reikia...“

Vėl labai aiškiai išgirdo tekštelėjimą ir nejučia žvilgtelėjo į sietyną – ten įtaisyta žvakė ramiausiai degė, nė neketindama varvėti. O ant kilimo po sietynu telkšojo tamsi bala. Nepanašėjo į vašką.

Vika kilstelėjo savo žibintą kiek aukščiau, nukreipdama žvilgsnį į lubas ir vos susilaikė nesurikusi – tik giliai įkvėpė, prispausdama pirštus prie burnos. Akimirką manė išvydusi nutapytą freską, kur buvo pavaizduota neįsivaizduojamų gabaritų beplaukė būtybė plačiu, mėsingu veidu, nukreiptu žemyn. Visas kūnas – vieni lašinių raibuliai. Ir šešios riebios krūtys, gerokai ištįsusios nuo savo svorio. 

Kaip ir kūdikio – būtybės akys buvo užmerktos, plati nosis suraukta, lūpos juokingai sutrauktos. Mėsingus rankų pirštus laikė sunertus tarp krūtų, nuo kurių ir varvėjo tiesiai ant sietyno. Tik visai tai neįsivaizduojamai masei suliulėjus Vika suprato žiūrinti toli gražu ne į freską. 

Nebuvo įmanoma suvokti, kaip ji sugeba tokia masyvi išsilaikyti palubėje – Vika ir neketino išsiaiškinti. Beveik alpdama iš siaubo ji pasiekė užuolaidą ir išsprūdo į koridorių.  Žibintą teko nuleisti ant žemės – rankos taip išdavikiškai virpėjo, kad net ėmė dzingsėti stiklinis dangtis.

- - -

Koridoriuje praeiviai, kurių nesinori susitikti. Už užuolaidų – tai, ko nesinori pamatyti...

Vika klausėsi tylių garsų, tvardydama isterišką drebulį. Nusprendė nesprukti iš pastato. Miesto nepažinojo, o čia viskas tarsi buvo pažįstama, tik reikėjo prisiminti. 

Žinoma, jeigu pirmiau neišsikraustys iš proto.

Koridorius jau visą pusvalandį atrodė tuščias ir mergina įsidrąsino. Tarsi didžiausią brangenybę sugniaužusi vos spingsintį žibintą, ji išlindo iš už akmeninio stulpo, ramstančio sijas ir nedrąsiai patraukė į gilumą.

Grindų lentos po jos pėdomis visiškai negirgždėjo. Kartkartėmis žengdavo ant kiliminės dangos – ši netrukdavo greitai užsibaigti. Tada vėl medinės lentos. Keista – basos pėdos nė nemanė atšalti. Tarsi ši vieta būtų šilta tiek, kiek žmogui reikia, nei daugiau, nei mažiau.

Galop ji išėjo į erdvų, aukštą holą, iš kurio vedė dar penki koridoriai, apšviesti tiek pat, kiek ir tas, iš kurio išlindo. Čia pat bolavo akmeniniai laiptai, vedantys į antrą aukštą. Vika nepajuto jokio noro lipti aukštyn – neprisiminė kada nors tai dariusi. Į atmintį tebuvo įsirėžęs vaizdinys – ji pasuka į vieną iš koridorių ir pradingsta trečioje iš eilės celėje.

Taip, bet kuris koridorius? Jie visi buvo vienodi, jokių išskirtinių ženklų. Be to – celė kairėje ar dešinėje?

Vika nepajėgė prisiminti. Ji tik žvelgė į kiekvieną koridorių paeiliui, laukdama kokio nors ženklo iš vidaus – kokio nors neįprasto širdies tvinksnio, patariančio jai, kaip elgtis tokioje vietoje. Tačiau nieko neįvyko.

Ji pajuto skirtumą tik atsisukusi į koridorių, kurio gale buvo išėjimas...

Vika nejaukiai jautėsi tokiame dideliame hole, stovėdama atviroje vietoje. Visgi čia buvo kryžkelė. Galbūt dabar į ją kas nors spoksojo iš kažkurio koridoriaus tamsos. Kas nors, po kurio kojomis girgždėjo grindų lentos.

Mergina nejučia atsitraukė prie sienos, stengdamasi neprarasti iš akiračio kelio, kuriuo čionai atėjo. Deja vu pojūtis sugebėjo atvesti iki šios vietos. Turėjo būti dar kažkas.

Tylą perskrodė šaižus, įsakmus kniaukimas – iš tamsos išniro juoda katė ir sustingo ties šviesos riba, išdidžiai įsispoksodama į viešnią. Vika tik dabar prisiminė praleidusi ją į vidų pirmą.

- K...kate, - ištarė tyliai. – Na ir išgąsdinai. Ateik čia, kac kac...

Katė sujudino ausis ir nusisuko. Pabėgėjusi pranyko tamsoje, po akimirkos miauktelėjo.

- Ei! – Vika kilstelėjo žibintą. Pastebėjo juodąją pusiau nusisukusią, laukiančią ir stebinčią. 

Tačiau katė nė nemanė jos prisileisti. Tik vikstelėjo uodega ir vėl pabėgėjo. Kuomet Vika svarstė, ar vertėtų palikti kol kas saugų kampą, ji grįžo kiek atgal ir vėl sukniaukė.

- Tu mane vesi, - suprato katės veiksmus Vika. – Dieve, norėčiau dabar mokėti tavo kalbą!

Dar vienas nekantrus kniaukimas. Senoji Tši irgi velniškai troško, kad šitas nesusipratimas, vardu Vika, ją suprastų.

- - -

Sekdama paskui katę, Vika skaičiavo celes. Juodoji pasirinko koridorių nė nemirktelėjusi. Tačiau prie trečios celės – nei kairėje, nei dešinėje – ji nestabtelėjo. Tik paragino trumpu murktelėjimu judėti toliau.  Porą kartų mergina tarėsi išgirdusi kažką sau už nugaros, tačiau katė bėgo priešakyje nesidairydama, neleisdama pernelyg dairytis į šalis. Vika bijojo ją paleisti iš akių, nors neabejojo, kad taip nutikus juodoji atsilieps nervingu „miau“.

Tši ūmai pasuko į dešinę ir nėrė po užuolaida, iškelta uodega užkabindama jos kraštą. Vika sudvejojo vos akimirką.

Celė buvo tuščia. Šį kartą iš tiesų – ji priekabiai apžiūrėjo visus pagalvius ant kilimo, dirstelėjo į lubas. Pamatė tik pilkas lentas.

Lygiai toks pats sietynas su keliomis žvakėmis suposi gerokai aukščiau, šviesos čia buvo daugiau nei praeitą kartą.

Katė atsitūpė prie įėjimo ir ramiai stebėjo besidairančią Viką. Įsitikinusi, kad viešnia apsiramino, ji murktelėjo atsisveikinimą ir išbėgo į koridorių.

Dabar turėtų būti daug ramiau. Nesusipratimas pagaliau atsidūrė reikiamoje vietoje.

Katei pradingus, Vika ūmai pasijuto labai vieniša. Nors ir ne kokia pašnekovė, juodoji visgi suteikė daugiau drąsos ir pasitikėjimo savimi. Dabar gi vėl ėmė graužti klausimai – kas toliau? Kodėl ją čionai atvedė ir kiek laiko ji taip bus?

Pasiekusi pakabino žibintą ant sietyno ir atsisėdo ant pagalvių, vieną prisispausdama prie krūtinės. Iš pastato gilumų ausį pasiekė girgždesio aidas. Nepavojingas ir tolimas. Tarsi kažkas būtų pravėręs duris.

Gal tai Darijus? Pagaliau ateina jos išsivesti...

Vika pati nesuprato, kodėl šį kartą prisiminusi Darijų nepajuto jokio pykčio ar nerimo. Priešingai – netgi apsidžiaugė. Susigūžusi  suposi tarp pagalvių klausydamasi silpnų garsų, uosdama medžiagos kvapą, žiūrėdama į niekur. Vis dar buvo įsitempusi, tačiau jau ne tiek daug. Tai buvo jos celė. Čionai jau niekas svetimas neužklys. O jeigu ir ateis, tuomet ne tam, kad padarytų kažką blogo. Arba išgąsdintų...

Vika nė pati nepajuto, kaip seno, brandaus audeklo prisilietimas ir kvapas sužadino prisiminimus. Ne tiek vaizdus, kiek subtilius pojūčius, įsitikinimus. Ji tarėsi pamažu perprantanti iš naujo viską, kas vyko čia, šiose celėse. Tik negalėjo to išreikšti žodžiais. 

Ateis laikas, ir ją išleis. 

Ateis laikas – ir ji suras kelią namo. 

Viskam savas laikas ir vieta.

O dabar pamiegok.

Vaizdiniai, kuriuos taip grubiai prieš mirtį perdavė rudaplaukė, nejučia išryškėjo iki dar neregėtų detalių. Juose buvo daug ko.

- - -

Pabudo pajutusi prisilietimą. Nebuvo pratusi, kad kažkas rytais žadintų – atrodė netikėta. Arba atsikeldavo pati, arba įkyriai imdavo zysti telefonas – draugė skambindavo...

Ryto vis dar nebuvo. Kelios žvakės tebespingsojo ta pačia blausia šviesa, nušviesdamos Darijaus veidą. Šis žiūrėjo į Viką didelėmis, smalsiomis akimis.

- O... – teištarė mergina, ūmai įelektrinta tokio susitikimo. Pasirėmusi alkūnėmis pabandė atsisėsti ir sutriko suvokusi, kad jis nevilki jokių drabužių – atėjo kaip motina pagimdė. 

Vika atšlijo, kuomet Darijus palietė jos petį.

- Kodėl tu nuogas?

Tyla.

Darijus nepravėrė burnos, kad ką nors atsakytų. Jo veide nepasirodė nei suvokimas, nei sutrikimas. Jis toliau žiūrėjo į Viką nemirksėdamas – smalsiai, įžūliai ir atvirai.

- T... tiek to, - sutrikusi linktelėjo mergina. – Nesvarbu. Tarkim... Tu žinai, kaip iš čia išeiti?

Jis vėl nieko neatsakė. Net neišsidavė suprantąs.

- Darijau...

Vika vėl atšlijo, nes jis dar kartą ištiesė į ją ranką, norėdamas paliesti.

- Būk geras, ne... – Vika papurtė galvą. – Neliesk... Suprantu – nekalbėsi.  Tiesiog... vesk mane iš čia.

Į celę įbėgo katė ir tyliai murktelėjo klausdama, kas čia dedasi. Darijus pažvelgė į ją, katė sumurkė kiek garsiau ir atsitūpusi ėmė laižyti letenėlę. Vika pajuto, kaip ima netekti kantrybės.

- Kada mes galėsime išeiti?

Nei Darijus, nei katė nedirstelėjo į jos pusę. Net kai vaikinas vėl nukreipė į Viką žvilgsnį, tai atrodė lyg gerokai pavėluota reakcija.

- Šaunu. Pradžioje negalėjau nuo tavęs pabėgti, dabar tu mane ignoruoji, - susierzino Vika. – Tiek to, surasiu kelią pati!

Ji atsistojo ir žengė link užuolaidos.

Būtų tekę praeiti pro katę – ši tupėjo tiesiai ant tako. Tačiau Tši ūmai pasišiaušė ir supurkštė, pastatydama šerį. Spoksodama susiaurėjusiomis akimis į Viką, ji niurnėjo panosėje, neketindama patraukti savo išriestos kupros nuo tako. Atrodė nusiteikusi agresyviai. Vika nenoromis žengė atgal. Darijus staiga nusijuokė, lyg katė būtų iškrėtusi kažką labai juokingo. 

Mergina nespėjo supykti – staiga pastato tylą perskrodė pratisas, žemas, pačią dūšią virpinantis garsas. O po akimirkos juntamai virptelėjo žemė.

Kažkas ką tik išėjo į koridorių.

Pakraupusi Vika suprato, kad katė ką tik išgelbėjo ją nuo akistatos su kitu šių namų svečiu. Gyvūnas nervingai spoksojo į merginą ir vis dar neketino nurimti, lyg tikėdamasis, jog ši gali iškrėsti ką nors netikėto. Darijus tebesėdėjo ant pagalvių, atrodė ramus. Įvykiai koridoriuje, jo visiškai nejaudino.

Krūpčiodama sulig kiekvienu žemės virptelėjimu, Vika sugrįžo prie pagalvių ir atsisėdo, ketindama bent taip nuraminti katę. Ši iš tiesų nusiramino – atsitūpė ir jau nebepurkštavo, nors įtarus žvilgsnis nė akimirkai nepaleido viešnios. 

O Darijus vėl pabandė paliesti Vikos petį. Ši atšlijo, akies krašteliu pastebėdama, kaip išsiriečia grindų lentos, matomos pro užuolaidos apačią. Medis šaižiai sudejavo, tas garsas trumpam persipynė su bosiniu kriuktelėjimu, paskleistu praeivio gerklės.

Darijus atsistojo ir apėjo Viką iš užnugario. Ši jau ketino trauktis, tačiau tada į priekį pabėgėjo katė, užtverdama kelią. Užteko akimirką sudvejoti  - vaikino rankos pačiupo ją ir surakino, jis pats įsitaisė Vikai už nugaros, prispausdamas šią prie savęs.  Atrodė, kad atėjo metas kaip reikiant supanikuoti.

Užuolaidos lengvai dvelktelėjo, kuomet praeivis traukė visai pro pat celę. Vikai pasirodė, kad tai visai netgi ne vėjo gūsis – tai paties praeivio kūnas įvirto vidun, kad tuoj jis pasirodys visu savo gražumu, pasiruošęs kažką padaryti jai pačiai, laikomai nuogo vyro glėbyje. Ėmė trūkti oro. Mergina netgi nepajuto Darijaus pirštų ant peties, ieškančių nuogos odos plotelio. Supanikavusi ji jau ketino imti draskytis.

Tačiau tada išgirdo balsą, kuždantį jai raminančius žodžius. Pažįstamas balsas skverbėsi per kiekvieną ląstelę, plito iš kūno vidaus į išorę, raminantis, atpalaiduojantis kiekvieną įtemptą raumenėlį. Balsas?..

Ne šiaip balsas – Vika ausimis vis dar girdėjo praeivio keliamą triukšmą. Tačiau viduje sukilęs pojūtis nustelbė viską. Mintys, emocijos, neryškios vizijos – visa tai sudarė vieną balsą, kol kas kuždantį nerišlius sakinius, lyg tas, kuris bandytų perduoti pranešimą, būtų neįgudęs bendrauti. 

Praeivis su savo keliamu triukšmu staiga tapo visai nesvarbus, tolimas, mažareikšmis. Nejučia Vika sužinojo, kad tam, kuris dabar bandė išeiti iš pastato, ji visai nerūpėjo. Aplinka pamažu tapo neryški, pasidengė lengvu švytėjimu, atsitraukė toliau nuo egzistencijos. 

Katė apsisuko ir išbėgo, palikdama juos abu vienus.

Blankios vizijos akimirkai įgavo ryškumo, suformuodamos reikšmę:

„Miegoti“

Vika, pakankamai atsipalaidavusi ir apdujusi, pasuko galvą ir pažvelgė į neįskaitomas Darijaus akis. Šio pirštai lietė odos plotelį ties kaklo slanksteliu, nesuvokiamu būdu perduodami pranešimą.

„Miegok. Išėjimas uždarytas. Pirma užmik.“

- Aš jau miegojau. Nieko neįvyko... – be garso, tik lūpomis sušnabždėjo Vika.

„Aš tau padėsiu. Pirma užmik.“

Emocijos ir vizijos tobulėjo, prisitaikydamos prie jos ir vis raiškiau formuodamos reikšmę. Kitaip nei žodžiai, šitoks bendravimas neturėjo jokių paslėptų reikšmių ar dviprasmybių. Jis dargi veikė taip raminančiai, kad Vika nejučia prisiminė motiną, nerišliai besiteisinusią dėl narkotikų. Degdama iš gėdos prieš dukrą įnirtingai tvirtino – ji nesuprasianti, koks tai jausmas. Pyko, šaukė, kaltino, teisinosi  ir vis tvirtino – nesuprasi.

„Man regis, suprantu“ – užsimerkė Vika, jausdama kiekvieną savo kūno ląstelę taip aiškiai, lyg iš karto būtų įgavusi ir šeštą, ir septintą pojūčius. Ji jau nebekreipė dėmesio į tai, kas vyksta realiame pasaulyje, daugiau susitelkusi į srūvančias sinapsėmis vizijas , kuždančias jai žodžius, viliojančias nepasilikti – atleisti pirštus ir pasiduoti.

Nebegalėdama išsilaikyti, ji pasidavė srovei ir leidosi nešama tolyn nuo realybės. 

- - -

Kai Vika pabunda, pasaulis atrodo aiškus ir paprastas. Žino, kodėl ji čia, kodėl Darijus laiko ją ir laukia. Kodėl ji pati neskuba – koridoriuje šiuo metu ne jų eilė. Ir katė  - ši irgi nurimusi, pagaliau patenkinta murkso tamsiame kamputyje, karpydama ausimis eterį. 

Tačiau su pasauliu ne viskas tvarkoje. Vika jaučia, kad ją supa didelė skola, neleidžianti palikti šios vietos tol, kol nebus už viską sumokėta. Ta skola guli sode, negyvos rudaplaukės pavidalu.

Mergina  tingiai žvilgteli į Darijaus akis. Šis irgi žino, ramiai laukia momento, kada galės ją palydėti. Abu persimeta keliais glostančiais impulsais. Vika jam nusišypso.

Kai laikas tampa jų, abu pakyla ir palieka celę. Susikibę už rankų pereina visada tuščią holą, pasuka į reikiamą koridorių ir netrukus jau žengia tako akmenėliais, vedančiais į sodo gilumą. Sodas tingiai mirguliuoja melsvais  atšvaitais, jų fone blausus raudonas taškas žolėje aiškiai išsiskiria iš aplinkos, kviesdamas į save. 

Skolos vieta. 

Darijus paleidžia jos ranką ir atsilieka. Paskutinius žingsnius Vika įveikia viena, smalsiai įsižiūrėdama į kūną. Atrodo, lyg Vaida ramiai miegotų, jei tik ne tas negyvas švytėjimas ir žaizda galvoje...

Nužudytam kūnui atgaivinti reikia daug energijos.

Vika atsiklaupia Vaidos galvūgalyje, pariesdama po savimi kojas. Keli akmenėliai, išsibarstę žolėje po žmogžudystės, įsirėžia į kelius ir čiurnas.

Delnais suėmusi išblyškusius Vaidos skruostus, Vika šypteli Darijui, kuris smalsiai stebi neįprastą sceną atsirėmęs į obelį. 

Sušvitus ryškiai šviesai, jis prisimerkia ir nukreipia žvilgsnį į žvaigždes, tingiai mirksinčias virš galvų spalvotuose ūkuose.

Jis irgi žino - nužudytam kūnui atgaivinti reikia labai daug energijos. Į ją sunku žiūrėti, nebent labai norėtum pakenkti akims.

Balta šviesa apima artimiausius medžius, išraizgydama žolę už jų juodais šešėliais. Dabar ši vieta tarsi liudija mažos supernovos įsižiebimą. 

Vaidos krūtinė vos vos pakyla, į plaučius pradėjus plūsti gaiviam orui. Virpteli pirštai.

Negyvo žmogaus atgaivinimui reikia nepaprasto kiekio energijos. Praktiškai tiek daug, kad vienas iš kūnų turi pasiaukoti kiekviena savo ląstele, paversdamas viską į gryną impulsą, nukreiptą labai tiksliu adresu.

Regis, neapykantos apakinta Vaida taip ir nesuprato, kad nužudydama savojo tikslo nepasieks –nepaslėps lavono kitoje vietoje, kur nėra policijos, tik pati įsigys skolą, kurią turės sumokėti. Ir jos skola taptų kur kas nemalonesne, negu dabar tenka mokėti Vikai.  

Šioje vietoje negali likti negyvų kūnų.

Akimirksniui švytėjimas tampa nepakeliamas, nesulaikomai besiskverbiantis negi per užmerktus akių vokus. Sodą nutvieskia novos šviesa, o po širdies tvinksnio jis vėl toks pats, koks buvo visada.

Atsimerkęs Darijus dar pastebi, kaip į žolę netekęs formos nukrenta Vikos nešiotas baltas ligoninės rūbas.

O štai ir ji pati, pakyla nuo žolės, jau švytinti savo įprastine šviesa. Linksmai žvilgteli į Darijų dviejų spalvų akimis. Žaizda kaktoje pranykusi be pėdsakų.

Eime?

Jis linkteli, žengdamas prie Vikos, ketindamas padėti jai atsistoti. Skola visiškai sumokėta, sodas išvalytas. Dabar jau galima palikti jį, grįžti į kitą vietą ir pagaliau leisti pasireikšti savo skaiduloms, miegančioms po paviršiumi.

Abu žino, kad ten, kitur viskas turės prasidėti iš naujo. Ypač jai, įgavusiai kitą pavidalą. Galbūt kitaip, negu prieš tai, bet visgi - 

pripratimas, pažinimas, netikėjimas, susitaikymas; kiekviena stadija, kurią perėjo iki šiol – viskas iš naujo. 

Tačiau juk jie tam ir sutverti – kad nuolat ieškotų.

Ir retsykiais rastų.

"Skaidula"

fantastinis apsakymas

2012

Aurimas Gailiūnas

www.iliuzija.net