Edvinas

K A L Ė D A

Pasmerkti

Vilnius

Naujoji Rosma

Edvinas

KALĖDA

Pasmerkti

U D K 888.2-3

Ka-182

I u

© Edvinas Kalėda, 2000

ISBN 9986-958-43-1

© Naujoji Rosma, 2000

Skiriu Melitai D. V.,

kuri laiko narvelyje žydrą kanarėlę 3

— O kaip, sakyk, ar numirėliai pikti?..

— Ką jie bus pikti, jie juk nebegyvi...

— Tu juos matei kada nors?..

— Taip, vieną sykį, kai buvau visai dar jaunas...

— O kokie jie, sakyk?..

— Visiškai balti, labai ramūs, labai salti ir nieko nešneka...

Maurice Maeterlinck L 'OISEA U BLEU

y

(„Žydrojipaukštė", D.Urbo vertimas) Peržengęs notarinės kontoros slenkstį, vyriškis apsidairė.

Jis buvo vienas toje patalpoje. Vieta, kur turėtų sėdėti notaro padėjėja — irgi tuščia. Neramiai įsiklausė į balsus už

kitų durų. Kol prisiruošė pabelsti, praėjo dar pora minučių.

Pasigirdo skubūs moteriški žingsniai, ir ši aplinkybė tarytum pradžiugino vyrą — tenai, kur yra moteris, jam negali grėsti joks pavojus. Tikrai, pasirodė moteriškas veidas. Šypsojosi. Ir jam pasivaideno, kad pakvietė: „Prašom užeiti".

Balsai už tų kitų durų aptilo, ir jis žengė pro atlapotas duris stengdamasis nežiūrėti į tą vieną iš dviejų vyrų, stovintį

prie lango įžūlia poza. Tiesiai šovė prie stalo, už kurio sėdėjo pusamžis prakaulaus ir šlakuoto veido notarinės kontoros šeimininkas.

— Turbūt būsite ponas Saikus? — pakilo jis draugiškai tiesdamas ranką. — Malonu matyti. Prašome sėstis. O šį vyruką turbūt pažįstate?

Kresnas jaunatviškai atrodantis tipas žengė artyn. Kai ir v

jis Saikui spūstelėjo ranką, pastarajam pasirodė, kad šio sportiškai sudėto vyro ir pirštai apaugę raumenimis.

— Ovidijus... Arba, kaip kiti sako — Zylė.

Zylė?!

v

Saikus patapšnojo ranka ieškodamas kėdės. Atsisėdo ir apmirė. Notaro kabinetas nušvito nauja šviesa. Tai juk jo, Zylės, įsiganę plaktasnukiai lindo į akis, grasino, baugino, kol galop supleškino sodo namelį, ir nežinia, kaip būtų pasibaigę, jei ne Živilė. O dabar, prašau, stovi prieš jį! Pats Klaipėdos banditų įžymybė, apie kurį mieste sklando juodžiausi gandai!

Va tai tau!.. Saikus nesmagiai kostelėjo, nežinodamas, kaip kitaip galėtų nuvyti sukilusį jaudulį.

— Na ką, pradėsime? — užsidėjo akinius notaras ir prisitraukė krūvą aplankalų. — Pažiūrėsime, ar visi yra dokumentai. Tiesa, o pasą jūs turite, pone Salkau? Duokite jį man.

Taip, taip... — sklaidė popierius ir nekreipė jokio dėmesio į

paslaugiai ant stalo padėtą pasą. — Statybinė dokumentacija yra, projektas yra, inventorizacijos bylelė... Aha, o štai ir dovanojimo aktas... Puiku, ilgai netruksime.

Notaras įniko vartyti kažkokią knygą ir kažką į grafas rašinėti. Saikus nedrįso prisiliesti dokumentų, kurie gulėjo po pat ranka. Netikėjo, kad viskas taip lengvai ims ir pasibaigs. „Jei pats Zylė čia, — kuždėjo slaptas balsas, — nieko gero nelauk..."

v

— Šiaip jau man reikėtų ir Doncės parašo, — kalbėjo notaras spaudydamas kompiuterio klaviatūrą, — bet jei, kaip sakei, negali jo pagauti, sutvarkysime šį reikaliuką ir be jo.

Kokio trūksta parašo? Kaip tai — be jo?

Saikus įtraukė galvą, dirstelėjo į Zylę, kuris stovėjo ramut ramutėlis ir, regis, visiškai pasitikėjo notaru. Gydytojas godžiai įsispitrėjo į grafiną su vandeniu. Su kokiu malonumu jis išplemptų stiklinę — taip peršti gerklę, lyg troškulys nuo vakar dienos kamuotų.

Įėjo notaro padėjėja, atsargiai nešdama padėklą su garuojančiais puodukais. Pakvipo kava ir geru konjaku, bet Saikus 10

galvojo tik apie vandenį ir tą trūkstamą parašą. Nors apie juridinius dalykus nutuokė ne ką geriau nei apie kalnakasybą, bet juk kiekvienam aišku, kad sutartis be reikalingo parašo teisme bet kada gali būti užprotestuota. Kavos kvapas, sumišęs su konjako aromatu, gydytojui priminė degėsių

tvaiką. Ir būsena visai tokia pati kaip tąkart, kai spoksojo į

nuodėgulių krūva virtusį sodo namelį.

— Ne, taip bus negerai, — atšlijo nuo ekrano notaras, —

man reikia Doncės. Juk tą sutartį su statybine firma jūs abu pasirašėte?

Zylė linktelėjo.

— Tada negaliu. Tokia sutartis bus niekinė. Be to, ir Doncės žmonos reikėtų, maža kas.

Saikus su dėkingumu nužvelgė notarą. Tarsi gėrėjosi jo išprusimu ir teisinių reikalų išmanymu.

— Žmonos?.. — burbtelėjo Zylė. Atrodė kiek sutrikęs. —

Ne, tai neįmanoma! Geriau perrašyti sutartį su statybininkais mano vardu.

V v

Saikus nusiminė. Na va, ir prasidėjo! Rupūže, kaip ta Živilė negalėjo iš karto visko sutarti! Bet štai Zylė, surinkęs kažkokį telefono numerį, padiktavo notarinės kontoros adresą ir įsakmiai liepė kuo greičiau prisistatyti. Su firmos antspaudu!

— Direktorius bus po kelių minučių, — tarė jis notarui, ir šis nė kiek nenustebo, lyg toks reikalų tvarkymo tempas būtų įprastas dalykas.

Saikų perliejo džiaugsmas, pirmasis vilties spindulys, kad atsitiks beveik neįmanomas dalykas — jis taps to puikaus kotedžo savininku! Notaras liepė savo padėjėjai perrašyti senąją sutartį, kurią Saikus matė pačioje statybinėje firmoje.

Po valandėlės į kabinetą įėjo solidžios išvaizdos vyriškis, kuris su Salkumi pasisveikino kaip su geru pažįstamu, nors buvo matęsi tik kartą, o Zylei ranką paspaudė ypač pagarbiai.

Nesiteikdamas nė akies užmesti į pakišamus dokumentus, jis 11

tėkščiojo antspaudu, brūkščiojo parašą, ir tokia įvykių eiga kiek nuramino Saikų.

Notaras nesikišo. Jo padėjėja lakuotu nagu baksčiojo tai į vieną, tai į kitą popieriaus lapą, o jis pats, paėmęs nuo padėklo kavos puodelį, žvilgsniu paragino apmirusį gydytoją ir pasisuko į Zylę.

— Ne, ne, aš negersiu, — trumpam atsiplėšė šis nuo popierių. — Dėkui, bet labai skubu. Rodykite, kur dėlioti parašą, ir varau. Chebra jau laukia sporto salėje.

Saikus nusistebėjo, kaip paprastai suskambo Zylės žodžiai. Lyg būtų sprendžiamas ne keliasdešimties tūkstančių

dolerių vertės namuko, o kokio inkilėlio medyje likimas...

Hm... kava čia visai nebloga. Jau norėjo pagirti tą malonaus veido merginą, taip mikliai diriguojančią abiem rankom, bet jo paties panosėje atsidūrė išspausdinta nauja sutartis.

—- Paskaitykite.

v

— Kam? Dėl Dievo meilės!.. — kratėsi Saikus. — Aš

jumis pasitikiu. Visiškai! Tik jūs man parodykite sutartyje tuos punktus, kurie garantuoja, kad aš iš tikro nuo šiol esu to namo savininkas.

Padėjėja klausiamai žvilgtelėjo į notarą. Sis ruošėsi kažką sakyti, bet jį aplenkė Zylės bosas:

— Garantijos? Kokios garantijos? Tu manimi nepasitiki?

— Na, aš nesakau, kad nepasitikiu, — pasimuistė Saikus, lyg kas ruoštųsi užklupti iš pasalų, — bet naudodamasis proga, kad esu gerų juristų kompanijoje, norėčiau, taip sakant, teisinės konsultacijos.

Zylė nepatenkintas suprunkštė. Taip sakant?.. Nepatiklumas jį visada žeidė.

— Kas tu per fruktas?! Gal atbulu galu darytas?.. Manai, aš turiu laiko važinėti čia ir knisti tau protą? Jei ne Živilė, vaikščiotum trotilo išdraskyta šikna! Garantijos!.. O gal tu 12

nori, kad pats Romos popiežius pašventintų šitas rašliavas?!

Ko tu dar nori, po velnių?..

Saikus pajuto tegeidžiąs vieno — likti gyvas. Dievaži, po tokios griausmingos tirados beliko laukti šūvio driokstelėjimo. Jis kažką sumyzgė atsiprašydamas ir tankiai sumirksėjo, tarsi lange už Zylės nugaros būtų išsirikiavusios visos kadaise tekėjusios saulės.

Sunerimęs notaras šoko į jų tarpą, kūnu pridengdamas Saikų nuo įtūžusio mafiozo žvilgsnio. Skubiai pakišo savo knygą, kurioje Zylė dar porąkart brūkštelėjo parašą.

— Viskas? — paklausė jis. — Aš laisvas?

— Taip. Dabar man reikalingas tik ponas Saikus.

Rašiklis nuskriejo ant stalo. Niekam nepadavęs rankos, Zylė išbildėjo. Atsidūręs lauke, pasuko prie automobilio, už

kurio vairo drybsojo griozdiškų gabaritų vaikinas.

— Varom, Maurai! — prakošė krisdamas į sėdynę. —

Bliacha! Kad dar kam daryčiau labdarą!.. Tvarkau visus popierius, žiūriu, kaip geriau, o tas pideras išsidirbinėja! Girdi, kokios garantijos? Netiki manimi, supranti — netiki! Lyg koks duchas būčiau! Tokį namą atgrochinome, turėtų rankas išbučiuoti!

— Reikėjo jam per stogą užvažiuot, — burbtelėjo Mauras, bet Zylė jau užriko:

— Valinam, slystam iš čia, o kitaip, pa nature, neišlaikys nervai.

Stambi ranka įgrūdo pavarą, ir „BMW" rovėsi iš vietos.

Sniego sankasos kaip pašėlusios ėmė lėkti abipus automobilio, ir Mauras prisivertė žiūrėti į kelią.

— Tau skambino, — tarstelėjo jis.

— Kas? Doncė?

— Ne, kažkoks Valaitis...,

— A, tas!.. O ko norėjo?

13

— Pagalbos. Sakė turįs rimtų problemų ir prašė, kad tu paskambintum. Davė suprasti, kad jis mums moka.

— Moka, moka... — numykė Zylė vartydamas rankoje mobilųjį telefoną. — Dabar jau galės nebemokėti.

Jis surinko numerį, ir po pirmo pyptelėjimo atsiliepė vyriškas balsas.

— Cia Zylė... Man irgi malonu, pone Valaiti. Tai kas dabar benutiko?.. A, skolininkai!.. Ir daug?.. Šeši šimtai gabalų?.. Taip, žinoma, kokie bazarai!.. O kam aš? Duosiu jaunimo, jiems viską paaiškinsi... Nebijok, išmuš... Niekur jis nedings, pamatysi... Susitarsime, nesijaudink! Sį vakarą tau paskambins mano žmogus, su juo viską ir aptarsi.

Zylė išjungė telefoną. Įsižiūrėjo į gatvę, tarsi bandydamas susivokti, kokioje jie čia dabar vietoje.

— Stai kas, Maurai, — patylėjęs tarė, stebėdamas monotoniškai niūrų žiemiškos gatvės vaizdą. — Kol būsiu salėje, surask Grušą. Tegu atvažiuoja. Ir dar. Pagausi Smakovą ir pasakysi, kad kuo greičiau dingtų iš miesto. Kai viskas susitvarkys, mes jam paskambinsime. Juk nežinai, ką gali iškrėsti žmogus, netekęs šešių šimtų štukų...

Simonas Valaitis, „Baltik Ultra" investicinės kompanijos prezidentas, kelias naktis nesudėjo akių. Tiesa, sumerkdavo jas kada ne kada minkštame kontoros krėsle, kartais miegas trumpam nusvarindavo galvą automobilyje.

Snūsteldavo tik tam, kad atsirastų dar kiek jėgų narplioti pra

žūtingą padėtį, kurioje atsidūrė susigundęs duoti paskolą tai mįslingai ofsorinei kompanijai. Šeši šimtai gabalų!.. Ta suma 14

be paliovos gręžė smegenis, tarsi pats angelas sargas, taip pat baisiai nusivylęs kaip ir jis, įspėjamai šauktų į ausį.

Šimtus kartų prisiminė tą lemtingą lūžį.

Vos išgirdęs, kad poilsio namai Nidoje laukia aukciono ir naujo šeimininko, Simonas visų pirma patikrino ir kitus jo kompanijai užstatytus objektus. Tiesiog nuvažiavo į inventorizacijos biurą, ir čia jam tiesiai šviesiai buvo pasakyta, kad visas jam rūpimas turtas jau senos dienos, kai įkeistas vienam komerciniam bankui. Rodos, perkūnas kirto! Atsidūręs automobilyje, nebesuprato, ar tai jis dejuoja, ar vėjas virkauja pro pravirą langą. O kai antstoliai patvirtino: taip, visi objektai areštuoti, Simonas negalėjo patikėti, kad jo milijonus vartanti kompanija pakibusi ant plauko.

Prakeiktas patiklumas!

Bet argi jis kaltas? Tas Smakovas nė iš tolo nepriminė

sukčiaus — tvarkingai laiku surinko sutarčiai reikalingus [

dokumentus, ir pažymą iš to paties inventorizacijos biuro į

pateikė, kad turtas šiuo metu niekam neįkeistas. Be to, pats \

ponas Raguckas, kurio reputacija niekas Klaipėdoje neabejo- L_

jo, rekomendavo Šmakovą kaip patikimą partnerį. Policija, j be abejo, susidomėtų suklastotomis pažymomis, bet argi verta puoselėti viltis, kad jie taip prigriebs sukčių, jog ta įspū-

v

dingą suma sugrįš į „Baltik Ultra" sąskaitą banke? Smakovas pakiš kam reikia, ir tąsykis paskui su juo metų metus, kol *

pagaliau numarins ir viltį, ir pačią bylą. Todėl ir paskambi- ^

no Zylei. Savaitę jis gali laukti, na, dvi, bet ilgiau... Simonas \

bijojo ir pagalvoti, kokia bus toji valanda, kai jo visa finansinė piramidė ims griūti.

Tą dieną nuo pietų ėmė laukti Zylės žmogaus. Buvo nusiteikęs ryžtingai, net Smakovo nuotrauką per pažįstamus gavo, sužinojo, kokiu automobiliu jis važinėja, kur gyvena.

Pats nenorėjo nei skambinti, nei matyti to tipelio snukio.

15

Neabejojo — išbaidys. Tegu sau bastosi po miestą ramus, nieko neįtardamas, o jau Zylės banditai mokės su juo įtikinamai pasikalbėti. Jei išmuštų pinigus — dešimt procentų jiems, kaip ir priklauso tokiais atvejais. Net jei bandytų Smakovas ieškoti kitų banditų paramos, prieš Zylės gaują niekas neis.

Dėl tokių pinigų „zyliukai" bet kam gerkles perkąs.

Jie atvažiavo net nepaskambinę.

Simonas išgirdo už durų brazdesį, sunkius žingsnius, ir pečiuiti „zyliukai", regis, nešte įnešė į jo raudonmedžio kabinetą visaip besipriešinančią sekretorę. Atsidūrusi savo šefo akivaizdoje, mergina dar aršiau bandė užtverti kelią, bet kažkuris jų sugriebė sekretorę už plaukų ir klykiančią ištaraba-nijo pro duris.

— Nagla merga, — žengė arčiau stalo įžūlaus veido tipas. — Mes nuo Zylės...

— Tai reikėjo sakyti, — sutriko Simonas, — ir būtų

praleidę.

— Jo, aiškinsime čia mes kiekvienam. Šitokias babkes suki, ir tik tokia apsauga?..

— Kam ta apsauga? Kam reikia, tas žino, kad moku jums.

Zylės žmonės susėdo kas kur, tik mėsingojo veido tipas įsitaisė priešais. Senu papratimu kompanijos savininkas padavė jam savo vizitinę kortelę. Šis keistai pažvelgė į ją, tarsi pirmą kartą matytų tokį daiktą, ir pastukseno ja į stalą.

— Karoče, Zylė man patikėjo sutvarkyti tavo reikalus.

Mane gali vadinti Grušu. Mano bachūriukų gali nebijoti, kalbėk kaip yra, be jokių pagražinimų.

— Kokie čia pagražinimai... — sudūsavo Simonas. —

Nunešė šešis šimtus gabalų. Jeigu jie negrįš, man galas. Užstatė, svolačius, nekilnojamą turtą, kuris jau prieš pusmetį

buvo vienam bankui įkeistas.

16

— Su mentais nekalbėjai?

Nors ir kaip buvo liūdna, Simonas nusišypsojo:

— Nesąmonė, ką jie gali man padėti?.. Parašysiu pareiškimą, kas iš to? Užtampys negyvai. Man laikas brangus, nes...

— Gerai, — pertraukė jį Grušas. — Kas per dielcas?

Simonas pasididžiuodamas padavė nuotrauką.

— Vo, bliad', Smakovas! — parodė Grušas visiems „zyliukams" ir, atsisukęs į viltį atgavusį Simoną, tęsė: — Nieko, paspausime tą veikėją kaip turi būti. Tik tu nemalk liežuviu, išgirs — dings kaip į vandenį.

— Bet reikia kuo greičiau, nes dešimt dienų...

— Patys žinome, — nesileido raginamas skvarbių akių

„zyliukų" lyderis. — Tuoj pat ir imsimės, bet be babkių

nejudėsime.

Simonas spoksojo į jį nieko nesuprasdamas.

— Kaip tai? Juk po visko... — lemeno firmos prezidentas. — Kai grįš visa suma, dešimt procentų jūsų. O kaip kitaip?..

— Ne, — papurtė galvą Grušas, — taip nieko nebus... i

Ką aš žinau, gal tu rytoj šoksi pas kokį Stuparą pagalbos, o '

mums sakysi — persigalvojau. Arba pradėsi aiškinti, kad be j mūsų susitvarkei reikalus. Todėl turi atsegti bent dvidešimt gabalų, taip sakant, trisdešimt procentų į priekį.

Tapo taip tylu, kad Simonas išgirdo, kaip operacinės salės gilumoje piktai šmurkščioja jo žavioji sekretorė. Penkios po- ij ros akių abejingai stebėjo garsios firmos prezidentą, kažką mąstantį savo krėsle. j

— O jeigu jums nepavyks? — atsargiai prasižiojo jis. - }

— Kaip tai nepavyks? Paimsime už giesmės, kur jis dings? ; Visi juk nori gyventi, — kalbėjo Grušas. -— Bet jei kas — j grąžinsime. Juk žinai, kad Zylė duros nestumia ir neleis pa- j šikti savo markės. Jei mumis nepasitiki, žiūri kaip ir į tą Sma- į

kovą, gali sukti saulę su mentais

t 7 1

/

Tai Simonui nuskambėjo kaip ultimatumas.

— Ne, ne! — pasiskubino šūktelti. — Viskas gerai, per porą valandų aš paruošiu pinigus, bet man neramu, kaip greitai jūs suveiksite. Juk kažin ar jis laiko tą sumą kokioje batų dėžėje.

v

— Nemyžčiok, rasime visus galus. Smakovas greičiau nei tu supras, su kuo turi reikalą. Jau rytoj bus žinių.

— Bet per savaitę?..

— Savaitę?.. Kas tiek ilgai su juo vazosis!

Grušas nepatenkintas sukrutėjo kėdėje. Tada Simonas suprato, kad jokio kito pasirinkimo nėra. Jeigu jau šitie banditai neužlauš to sukčiaus, jis gali peržegnoti savo „Baltik Ultra" ir ruoštis indėlininkų apgulčiai. O tai panėšėtų j pasaulio pabaigą.

— Gerai, — tarė, — dabar trečia valanda, penktą jau turėsiu dvidešimt gabalų. Kur man juos atvežti?

— Aš pats atvarysiu, — pakilo Grušas, o paskui jį ir visi kiti. — Mano patarimas: pagalvok apie apsaugą. Kai tokios sumos vaikšto, gali ir nuimti.

— Nuimti? Ką nuimti? — pablyško Simonas. — Negi jūs manote?..

— Aš ne manau, o sakau, — stabtelėjo Grušas. — Pats žinai — nėra žmogaus, nėra problemos. Skolos irgi nura

šomos.

Zylės jaunimas paliko Simoną it smūgio ištiktą.

Dievaži, ir kaip jis taip! „Baltik Ultra" prezidentas užsikniaubė ant stalo suimdamas rankomis vargšę galvą. Juk žmogus, išviliojęs tiek pinigų, gali būti bet kam pasiryžęs...

Net žmogžudystei.

Kai pakėlė akis, išvydo tarpdury nedrąsiai stovinčią sekretorę. Ji laikė prispaudusi prie krūtinės kažkokį aplankalą.

— Prašėte finansinės ataskaitos, — laku supurkšti plaukai juokingai styrojo į šalis. — Stai, atnešiau. Žiūrėsite?

J S t

18

1

— Nežinau, — sumurmėjo Simonas, visai suniuręs. —-

Dabar ne tai svarbiausia. Paruošk penktai valandai dvidešimt tūkstančių dolerių.

— Kas jie tokie buvo? — smalsavo mergina. — Dėl indėlių?..

— Aš tau sakau, paruošk pinigus! Supratai?

Lygiai penktą valandą į raudonmedžio kabinetą įėjo vienas Grušas. Kartu su pinigais Simonas pastūmė ir raštą, kuriame miglotai buvo išdėstyta, kad jis perduoda solidžią dolerių sumą Ovidijui Zyliauskui. Grušas rimtu veidu pasira

šė ant dviejų lapų, ir savąjį Simonas skubiai paslėpė stalčiuje.

Jis kantriai laukė, kol Grušas skaičiavo kupiūras. Jau spėjo susigaudyti, kad prieš jį sėdi ne primityvus banditas, bet savo darbą išmanantis ir, ko gero, jį mėgstantis vaikinas. Aukšta plokščia kakta ir trumpa šukuosena pasitikėjimo nekėlė, bet akyse šalia reto įžūlumo blyksnių šmėkšteldavo ir proto kibirkštėlė. Mažiausiai dviejų šimtų gramų auksinė grandinė, tos pačios prabos žiedai ant pirštų... Jis nemūvėjo treningų, kaip kiti regėti „zyliukai", todėl atrodė gyvenimo skonį nutuokiantis tipas.

— Tai tu sakai, — įsidrąsino Simonas, — kad, galimas daiktas, man gresia pavojus?

— Ką aš žinau! Bet, tavim dėtas, be pistoleto nevaikščio

čiau, — jis ilgai grūdo pinigus į odinės striukės kišenę. —

Reikalas rimtas, pats laikas keisti įpročius.

— Įpročius?.. Atleisk, nesupratau.

— Na, nedaryti to, ką anksčiau darei. Nemiegoti namuose, pamiršti tuos restoranus, kur anksčiau lankydavaisi, —

aiškino Zylės smogikas. — Mes pulsime Smakovą, o jis gali dėl tų babkių ir nušluoti tave. Jei nori, aš galiu pakalbėti su Zyle, kad tau duotų porą žmonių. Vis ramiau...

Simonas pažadėjo pagalvoti. Jam daug apie ką reikia pagalvoti.

19

Nuo Simono kontoros pajudėjo automobilis, pilnas žaliūkų. Grušas nutildė įsiklegėjusius balsus ir surinko Zylės telefono numerį.

— Na kaip, ar jis įtaria ką nors? — iš karto paklausė

Ovidijus.

— Ne, viskas namazi. Va, ir babkes atskaičiavo...

— Gerai, o dabar atidžiai klausyk... Nuvaryk pas Ragucką ir pasakyk, kad to veikėjo firma skęsta. Tegu apskambina pažįstamus, kad laužtų jį dėl pinigų, supratai? O paskui aš

padarysiu taip, kad ant jo ir mentai sės.

— Viską supratau, Zyliuk, bet ką su tomis babkėmis daryti? Atvežti tau?

Kurį laiką ragelyje buvo tylu.

— Ne, bra, nereikia. Padalink savo kolektyvui. Visiems po lygiai.

— Supratau, seni! — linktelėjo Grušas ir metė per petį

saviškiams: — Girdėjote, chebra? — Vikriai sugraibęs kišenėje dolerius, pašlameno jiems prieš akis: — Visiems po lygiai, vadinasi, po keturias štukas...

— Stop, stop! Ne taip!

v

Melita skardžiai pliaukštelėjo delnais. Šviesa, vos sruvenusi pro dekoratyvinės sienos langus, pagavo plėstis, ryškėti, kol kaimišką interjerą užliejo dienos švitesiu. Mažas stebuklas: reostato šliaužiklis aukštyn žemyn, ir scenoje naktis kei

čia dieną.

— Dovile, kai sakai žodžius, nežiūrėk į salę. Juk tu kalbiesi su Tiltiliu, supranti?..

20

Dovilė pasitaisė slystantį kaspinėlį. Prieš guldamasi į vaikišką lovelę nieku gyvu nepanoro jo išsisegti iš plaukų. Motyvas — pasakose gražios mergaitės miega su kaspinėliais.

Melita ir nesiginčijo. Tegu. Pasitikėjimo niekada nebus per daug. Tai tik repeticija su pirmomis tikromis dekoracijomis. Te pajaučia vaikai medkirčio trobelės dvasią. Tiltilis —

guvus juodaplaukis berniūkštis raudonom baltom kelnytėm, žydra palaidine, tikras nykštukas — kiūksojo savo lovytėje ir, kaip ir jo „sesutė", dėmesingai dėjosi Melitos pamokymus į galvelę.

Pirmojo veiksmo dekoracijos nespindėjo prabanga. Duonkubilis, suolas palei palangę, laikrodis su svarsčiais, narvelis...

Du langai, iš vidaus užšauti langinėmis. Melita nejučiomis įsivaizdavo salėje šurmuliuojančius žiūrovus. Kiek jų čia telpa?.. Du šimtai, trys?.. Tapo neramu. Pakils uždanga, ir prasidės sunkus išbandymas vaikams. Bet nėra ko nuogąstauti.

Jie puikiai vaidina, tik bijojo pernelyg išgirti.

— Dar sykį iš pradžių...

— Iš pradžių? — išsprūdo nusivylusiai Dovilei.

— Tiek to, — nusileido Melita, pagalvojusi, kad dvi valandos ant scenos ir suaugusius aktorius nuvargintų, o dar šaltokoje salėje, kai vos kvėptelėjus iš burnos verčiasi garelis. — Pakartokime sceną, kai jūs pasilipate ant suolo ir žiūrite pro langą, kaip linksminasi turtingi vaikai.

— Su šokiais? — pagyvėjo Dovilė.

— Oi, ne, zuikeli, — atsiduso vaikų teatro studijos vadovė, — kiek aš tau turiu kartoti: tai ne šokis, o tik džiaugsmingas trepsėjimas!

— Bet aš moku! — užrietė nosikę ji.

v

— Žinau, žinau, mieloji, bet kai negali tverti iš džiaugsmo, kojos pačios kilnojasi. Tai turi būti džiaugsmas. Gerai, v

pabandome! Sauliuk! Šviesą!..

21

Sceną užliejo mėnesienos blausumą. Vaikai užsiropštė ant suolo, atidarė langines. Klingtelėjo jungiklis. Melita iš karto v

suvokė: per garsiai. Šioje vietoje žūtbūt reikalingas muzikinis fonas. Trispalviai sofito spinduliai plūstelėjo per langą, geltona šviesa mirksėjo kaip nematomos šventės atšvaistai...

„Eglutė!.."

„Kokia eglutė?.."

„Nagi Kalėdų eglutė!.. O tu žiūri į sieną!.."

„Nesistumdyk, Tiltili! Man neužtenka vietos!"

„Še!.. Na, jau užtenka?.. Žiūrėk, Mitile! Kiek žvakučių!"

„O ką daro tie, kurie triukšmauja?"

„Jie daro muziką."

„Ar jie iš piktumo taip?"

„Ne, iš nuobodumo."

„Dar viena karieta baltais arkliais!.."

„Tylėk!.. Žiūrėk tiktai!.."

„Tiltili, kas ten kabo kaip auksas po šakomis?.."

„Nagi žaislai, kad tave!.. Kardai, šautuvai, kareiviai, patrankos..."

„O lėlių, sakyk, ar yra?.."

„Lėlių?.. E, ne, tokiais niekais jie neužsiima..."

„O ant stalo ko ten pridėta?.."

„Meduolių, vaisių, pyragaičių su kremu..."

„Esu valgiusi pyragaičių vieną kartą, kai buvau mažutė.

„Aš irgi. Jie gardesnį už duoną, tik jų mažai duoda..."

„Bet pas juos ten pyragaičių labai daug... Visas stalas nukrautas... Jie suvalgys juos?.."

„Tikriausiai, o ką daugiau su jais veikti?.."

„Kodėl jie dar nevalgo jų?.."

„Užtat kad nealkani.

„Nealkani?.. Kodėl?.."

„Jie gi valgo kada tik nori..."

22

„Kiekvieee-ną dieną?.."

„Taip sako..."

„Ar jie suvalgys viską?.. Gal duos?.."

„Mūsų jie nepažįsta..."

„O jei paprašytume?.."

„Prašyti netinka."

„Kodėl?.."

„Nevalia."

„Ai, kokie jie gražūs, ai, ai!.."

„Ir kad juokiasi, kad juokiasi!.."

„O mažyliai kad šoka!.."

„Taip, taip, nagi šokime ir mes!.."

Juodaplaukis berniūkštis, iš prigimties nenuorama, purpteli kaip paukščiukas, pasileidžia striksėti, straksėti. Dovilė iš

paskos! Tarsi stengdamasi pralenkti, šokčioja pasikrykštaudama, net suolas bilda. Kaspinėlis švysteli iš plaukų, it pamuštas drugelis nubrėžia lanką ore ir dingsta už duonkubilio.

— Puiku! — suploja Melita ir pati tarytum pabunda po v

hipnozės. — Šauniai padirbėjome, zuikiai mano. Na, šiandien pakaks.

Bet kur tau! Linksmybės tik įpusėjusios, vaikams pats įdūkis: džiugiai strapalioja ir baimingai krykštauja — kuris pirmas nugarmės nuo suolo?..

Melita aikteli, savo akimis netikėdama — siena, dar kaip reikiant nenudažyta, grėsmingai atgyja, subraška ir... Jai užgniaužia kvapą. Suklikusi puola scenos laipteliais, kojoms pinantis sijono klostėse, tiesia rankas. Padūkėliai nustėrsta, bet tuoj pat atsitokėję neša kudašių. Saulius klupdamas įbėga į sceną, puldinėja šen ten, bet, laimei, trijų metrų aukščio siena, sukalta iš pjuvenų plokščių, braškėdama virsta į kitą pusę ir, atsitrenkusi į galusienį, nusviedžia žemėn sofito dėžę.

Džergteli spalvotas stiklas, blūkteli volframinis dūmelis.

2 3

m

— Per mažai vinių turėjau... — murma Saulius, kada apšvietėjas, kada dekoratorius, kada scenos darbininkas. —

Maniau, atlaikys, bet matai, kaip išėjo...

Ką jis ten vapa, Melita negirdi. Apimta baimės, pribėga prie vaikų, čiupteli už rankų, paglosto galveles, o širdis tik daužosi — juk jeigu toji siena būtų griuvusi į kitą pusę? Būtų

sutrėškusi kaip bluseles!..

Vaikams taip neatrodo: siena virstelėjo, jie vikriai šastelėjo, būta čia ko! Dovilė šnabžda „Tiltiliui" j ausį: „Sugriuvo mūsų namas. Dabar mes jau tikri vargšai!" Ir kikena viens per kitą: ir tetos Melitos rūpestis bei išgąstis atrodo juokingi, ir siena juokingai pasvirusi — viskas juokinga.

Jaunajai režisierei net galva suskausta — negirdi, kaip viens po kito atsisveikina mažieji aktoriai ir linksmai čiauškėdami išskuba namo. Saulius su velnišku uolumu ima ardyti sumaištį sukėlusią sieną. Vaikų veidai Melitos akyse pasilieka tarsi atvaizdas kapo plokštėje, o stojusi tyla aidi lyg baisus riksmas, § £ 0

ir tik paskubomis prisidegta cigaretė kiek apramina ją.

Apardęs dekoraciją, Saulius ėmė kuistis po butaforinius rakandus. Po kurio laiko salė, išvagota juosvų juostų, atgijo: kažkieno šešėlis, pastumtas stiprios vestibiulio šviesos, nutįso per visą taką tarp eilių iki pat scenos. Melita, mikliai užgesinusi cigaretę, atsigręžė.

— Dovile! O ko tu čia, zuikuti, stovi? Kodėl neini namo?..

— Mama žadėjo pasitikti, bet dar neatėjo. Ar galima čia palaukti? , .-

— Žinoma, Dovile, eikš, sėsk!..

Stori kailinukai varžė mergaitės eiseną; klusniai įvikšrenu-si į salę, užsiropštė ant gobelenu trauktos kėdės, šniurkštelėjo kaip žinduklė ir nutyko. Melita prasagstė šiltą drabužį, nusi

šypsojo, išvydusi naiviai išplėstas akis. Žandukai apvalūs, it pūstų nematomą dūdelę, akys žydros, vaiskios, net patamsyje Ęggg

24

švyti. Nosis... lūpos... Ji apžiūrinėjo šilto jausmo apimta —

Dieve, kur tai matyta? Gal sename albume, kur ji pati smalsiai išpūstomis akimis ant mamos kelių?..

Ji prisėdo šalia, laukdama, kol Saulius baigs tvarkyti sceną.

— Teta Melita...

— Ką, vaikeli?

— O . . . —^ji nutaisė rimtą miną, — o lėles turi tik turtingi vaikai?

Melita trumpam susimąstė. Žvelgė į sceną, dingstantį vos užgimusį pasaulį, kur iš pirmo žvilgsnio lėlės, meduoliai —

vaikystės puošmena.

— O argi tu neturi lėlės? — nusistebėjo.

— Turiu, man mama nupirko. Pačią brangiausią!..

— Na ir kas? Svarbiau, kokia jinai tau draugė. Aš tau šduosiu vieną paslaptį, — sušnibždėjo pasilenkusi mergaitei ausį, — ar mokėsi ją saugoti?

Dovilė dirstelėjo į vieną pusę, į kitą, nuščiuvusi linktelėjo,

- kai Melita prabilo, atrodė, liovėsi net kvėpuoti.

— — A š irgi turiu lėlę, ste-buk-lin-gą...

— Tikrai? — kilstelėjo nuo kėdės deganti iš smalsumo Dovilė ir tuoj pat apibėrė klausimais: kuo vardu? kokie plaukai? o suknelė — ilga ar trumpa? kuo ji stebuklinga?

— Ji gali išgydyti nuo liūdesio, nerimo, baimės. Ji kaip fėja...

— O kai norisi verkti? — nelinksmai sušnairavo mergaitė. — Ji irgi gali padėti?..

— Ir dar kaip! Ji skudurinė, užtat labai švelni — ašarėles sugeria, surenka kaip pupas.

— O jūs... jūs kada nors verkiate?

— Aš?.. — susijuokė teta Melita. — Aš niekada neverkiu, bet... — ji reikšmingai nutilo, mirktelėjo, — bet mes kartais taip užsižaidžiame, kad vos nepavėluoju į repeticiją.

25

Taip besikalbant prabėgo gera valanda. Saulius, bogindamas iš scenos dekoracijas, trumpą atokvėpio minutę vis iškišdavo nosį į gatvę: Dovilės mamos — nė ženklo.

Mergaitė atrodė rami, tarsi susitaikiusi su mintimi sėdėti salėje pernakt. Čiauškėjo kaip užsukta, nuo lūpų nenuėjo Melitos skudurinės Onutės vardas, — laiko pojūtis buvo išnykęs, ir dėl mamos ji ne per labiausiai krimtosi.

— Tu savo namų adresą prisimeni?

Dovilė išbėrė neužsikirsdama.

— Gerai, — tarė atsistodama Melita, o negera nuojauta buvo įsismelkusi iki pat panagių. — Aš tave palydėsiu. Gal mama kaip tik tavęs ir laukia namuose.

Pati tuo netikėjo. Atvirkščiai — laikė save kalta, kad tokį

vėlyvą vakarą mergaičiukė laukia ir nesulaukia mamos. Lyg būtų atsiviliojusi į salę ir pati dabar nežinotų, ką gi daryti.

Kai jos išėjo į gatvę, Dovilė patikliai atkišo savo globėjai rankutę. Miestas pulsavo sidabriniais žiburiais, bet tokia tiršta tamsa, rodos, dar nė viena žiema negalėjo pasididžiuoti. Melita skubėjo per gatvę link stotelės, ir išsprogę pralekiančių

automobilių žibintai, apakindami ją, sakytum, spėdavo paklausti: moterie, kur vedi tokį akliną vakarą šią kailiniuotą pūstažandę mergaitę?

Laukti maršrutinio taksi buvo tikra kančia. Kai pro apšalusius mikroautobuso langus šmėkštelėjo degančios daugiaaukščių namų akys, Melita palaimingai atsikvėpė. Neabejojo, kad vienas iš anų ryškių langų — Dovilės namų, ir tvyrojusi įtampa ėmė slūgti kaip netikėto potvynio vanduo. Iki pa't buto durų Dovilė tylėjo. Lipo susikaupusi, ir šalčio sugnaibyti skruostai nebeatrodė tokie patraukliai putlūs, o vokai, prigesinę skaistų mėlynumą, vis mirkčiojo riestomis blakstienomis. Be jokio ankstesnio linksmumo.

— Jos nėra namie, — murmtelėjo mergaitė, kai Melita antrąsyk nirčiai numygė durų skambutį.

26

Abi stovėjo priešais monolitu virtusias duris, stebėjo rankeną: viena — su viltimi, kita — šventai įsitikinusi nedrąsiai ištarta savo tiesa. Sutarškėjo rakinama spyna, bet džiugesio banga ištiško po kaimynų durimis. Pro durų plyšį įspindo pora žvitrių, tiriančių akių, paskui į dulsvą laiptų aikštelės šviesą išplaukė žilų plaukų šukuosena, iš smalsumo net tįstelėjęs senos moteriškės veidas. Melita suskubo prisistatyti: iš

teatro, po repeticijos, štai parvedžiau jūsų mažąją kaimynę...

— Ji išlėkė, tamstele! Jau popiet jaunas kakalis prisistatė, — pašnibždomis, kad neišgirstų Dovilė, šokosi porinti moterėlė, — ir išvažiavo. Prašė, jei negrįžtų, Dovilytę padaboti. Taigi tikra lakūdra yra, ar nepažįstate?!

— Bet gal jau greitai grįš? — nežinia ko nuraudo Melita.

— Kas ją žino, kur ji dabar vadalojasi, — progiesmiu traukė baltais it šerkšnas plaukais kaimynė. — Būdavo, išva

žiuos, bet duris palieka atrakintas, Dovilėlę bent va įbėgdavau apraminti. Juk pabus vaikas, apsidairys — viena... Ir verkia verkia, ką čia padarysi, ką?..

— Nemeluokit, teta, — kyštelėjo galvelę iš už Melitos skvernų Dovilė, — nemeluokit, aš dabar nebeverkiu!

— Taip, taip, -— nuolankiai kinkavo galva kaimynė, —

dabar jau nebeverki, pripratai, mažulėle, kur dingsi! Kur pasidėsi, vargšas vabalėli!.. — Ir ūmai atitoko: — O Dovilėlę pas mane palikite, aš ir nuprausiu, ir apklostysiu, nesijaudinkite, ne pirmas kartas. Dar mažą kaip zuikio spirgą man daboti palikdavo. Eikš, Dovilėlę, — tiesė ranką, — eikš! Pabūsi, kol mama grįš...

— Aš čia palauksiu, — vos girdimai ištarė ir dėl viso pikto įsitvėrė berniokiškai kietais kumštukais į turėklų virbus.

Viltingai žvilgtelėjusi į Melitą, nejučia susigūžė, sakytum, priekaištų išvengt jau nelemta...

— Mes abi palauksime, — suskubo pareikšti režisierė, tvirtai suimdama į saują mergaitės delniuką, — tik gal galite 27

užrašyti Astos telefono numerį? Jei greit negrįš, vešiuosi Dovilę į savo namus, iš ten paskambinsiu...

— Kažin, vaikeli, ar taip greit grįš... Dar tik devynios vakaro... —Atlapojo duris, šios veriamai sučiravo, pažadindamos aidą tuščioje laiptinėje, — užeikite, aš tik akinius užsidėsiu, senatvė, ką padarysi.

Dovilė liko laiptinėje. Atsirėmė į tvirtas ąžuolines savo buto duris ir, rodos, išgirdo, kaip jaukiai jos namuose caksi iš

vonios čiaupo lašai — kaip visada per skubėjimą mama pamiršo stipriau užsukti.

Pabalnojusi nosį akiniais, senyva, bet dar guvi moteriškė

sukumpo virtuvėje prie stalo, paskleidusi padrikus popierėlius rado reikalingą ir, paseilėjusi pieštuką, skrupulingai surašė skaičius. Įsispoksojo pro akinių viršų į namų ramybės nedrįstančią trikdyti merginą ir iškalbingai pamojo kaulingu smiliumi: prieik, širdele, arčiau!

Tirtančiomis nuo noro išsipasakoti lūpomis ji prigludo prie josios smilkinio:

— Vargo pakalnė, vaikei, su ta mergaite, ne tik kad su motina, bet ir su tėvu vaikui nenusisekė. Juk kažką apiplėšė, pavogė baisų turtą ir dabar, sako, pūna ir pūna kalėjime. Kam tas vaikas rūpi? Eik eik, geriau nė neklausk!..

— Ačiū, tetule, — Melita čiupo laikraščio skiautelę su telefono numeriu, —- mes jau ir bėgsim. Ačiū jums. Labanakt.

Atatupsta išsmuko iš smalsios kaimynės butelio, užtrenkė

paskui save duris. Sutikusi Dovilės žvilgsnį, nusisuko.

— Eime, — teištarė paduodama ranką.

Lipo žemyn bergždžiai įsiklausydama į paklaikusio vėjo gūsius už apmusijusių laiptinės langų. Koks šlykštus vakaras!

Vos išspūdinus į kiemą, nebyli blokinių namų kariauna visu aukščiu apsupo naktines paklydėles. O gal tikrai reikėjo palikti Dovilę pas kaimynę? — graužėsi Melita. Ne, ji atsa-28

kinga už šį mažą žmogutį. Palauks namuose, paskambins ir taksi atveš mergaitę... Ūmai ji prisiminė savo nerūpestingą vaikystę — be tylaus šnabždesio ir svetimų namų tvaiko, ir nežinia ko užplūdo graudulys. Šviečiantys langai žilpino akis, kol netikėtai ištryško, ištiško į tūkstančius virpančių

spindulėlių...

— Teta Melita! Teta!.. — išgąstingai sušnibždėjo mergaitė, kibdamasi į savo globėją, prisiplodama šalta nosyte, liesdama karštą ant suoliuko prisėdusios merginos skruostą. —

Juk jūs sakėte, kad niekuomet neverkiate!..

Simonas namo nevažiavo. Išėjus į gatvę, jį

apėmė toks šiurpus jausmas, kad iškart movė į automobilį, ir tik jam pajudėjus pasijuto saugiau. Paskambinęs žmonai, pasakė, kad atsiradę reikalų ir turįs visai išvykti iš miesto. Tai buvo panašu į teisybę. Jis prisiminė vieną neseniai atidarytą viešbutį Klaipėdos pakraštyje — ten dar nė karto nebuvęs, ir ši aplinkybė, manė jis, suteiks daugiau jaukumo nei namuose, prie kurių langų nuo šiol bijos prisiartinti. Gali nušauti.

Dėl tokios sumos gali... O kol Zylės banditai „išmuš" pinigus, jam verčiau pasisaugoti. Atsargų ir Dievas saugo.

Po pusvalandžio „Baltik Ultra" prezidento automobilis įriedėjo į viešbučio kiemą, įsikūrusį per puskilometrį nuo užmiesčio plento. Simonas patenkintas pastebėjo saugomą ma

šinų aikštelę, kurioje stovėjo keli limuzinai su užsienietiškais numeriais. Pusė viešbučio langų nedegė, tik restoranas skendėjo savo žiburiuose, ir ten matėsi žmonės, beveik visi solidaus amžiaus, ko gero, ištroškę ramybės, kaip ir jis. Simonas 29

tvirčiau susisiautę paltu ir ėmė kopti viešbučio laiptais. Čia jį

pasitiko bejausmis apsaugos darbuotojo žvilgsnis, ir jis įėjo į

vestibiulį tvirtai žinodamas, kad po kelių minučių taps šito viešbučio gyventoju.

— Mes turime įvairių kambarių, — maloniu balsu kalbėjo administratorė. —Vienviečių, dviviečių. Su dušu arba su vonia.

— O liuksas? — įsitempė Simonas.

Administratorė keistai žvilgtelėjo į jį.

— Yra, bet juk brangu... Su vandens lova ir dar trys kambariai...

— Gerai, — linktelėjo, — aš imu. Ko jums reikia? Paso?

— Pakaks ir vairuotojo pažymėjimo.

Simonas mintyse nusišaipė: „Jeigu jau klientas kalba lietuviškai — vadinasi, per brangu, vadinasi, paskutinis ubagėlis". Surinks kokį vakarą visus Klaipėdos valkatas, apgyvendins vienviečiuose, dviviečiuose — tada nespoksos išsižiojusi.

Administratorė įtraukė į kompiuterio duomenų bazę Simono pavardę, gyvenamąją vietą, automobilio registracijos numerius ir nejaukiai atsitiesė.

— Tūkstantis litų, — tarė lyg apgailestaudama. — Viena para — tūkstantis...

— O aš nieko ir nesakau, — Simonas atskaičiavo pinigus — kur kas daugiau nei minėtą sumą. — Būsiu tris paras, o paskui matysime... O kur čia pas jus restoranas?

— Va tos durys, — parodė administratorė, dabar jau pagarbiai nužvelgdama naująjį viešbučio gyventoją. — Tos kitos durys -— į sauną. Yra dar biliardas ir šeipingo salė.

— Šokių? — bandė pasitikslinti Simonas.

— Ne, — lyg atleisdama už nenuovokumą, šyptelėjo administratorė, — šeipingo... Tai kūno gimnastika moterims, panašiai kaip aerobika. Figūrai prižiūrėti.

30

Naujasis viešbučio gyventojas dirstelėjo į apsauginį. Šis nusisukęs stebėjo tuščią kiemą. Tada persikvempė per registracijos staliuką:

— O merginų ar turite? Taip sakant, kompanijai palaikyti?

Moteris sekundėlei nuleido akis. Taip, klausimą ji suprato teisingai, bet iškart nesumojo, ką atsakyti šitam tvarkingai apsirengusiam, kostiumuotam vyriškiui. Juk matė pirmą kartą, visko pasitaiko... Todėl su didžiausia atida paėmė į

rankas galantiškai atkištą vizitinę kortelę.

— O, „Baltik Ultra"!.. — išsprūdo jai. — Aš ir galvoju: kur man girdėta ta pavardė? Kaip tik prieš porą mėnesių

padėjau pas jus keletą tūkstančių dolerių. Gerus procentus mokate...

— Stengiamės dirbti, stengiamės, — demonstravo akinančią šypseną „Baltic Ultra" prezidentas. — Na štai, pasirodo, ne tik aš jūsų klientas, bet ir jūs mano... Tai kaip dėl merginų?

v

Pusamžės moters veidu perbėgo drovus šešėlis. Žvilgsnyje slypėjo nuodėminga nuojauta.

— Jeigu jūs turite omeny tas, kurios labai draugiškos, tai pasiteiraukite restorano barmeną, kur galėtumėte rasti Laimį.

Su juo viską ir aptarsite.

Simonas dėkingai linktelėjo. Jei taip, kalbėjo jo akys, ši vietelė visai pakenčiama... Išspūdinęs į šaltą vakarą, apgraibomis susirinko iš automobilio daiktus. Pastoviniavo ant viešbučio laiptelių, kol apsauginis paslėpė jo septinto modelio „BMW" už geležinių vartų. „Patikimai", — pagalvojo grįždamas atgal į vestibiulį. Patekęs į savo apartamentus, įsitikino, kad viskas čia ne taip varganai atrodo, kaip manė

rasiąs kažkokiame užmiesčio viešbutėlyje. Kambariai dvelkė

prabanga ir skoniu. Mažiausiai interjero detalei nepagailėta pinigų. Ir baldai ne kokio „kooperatyvo", o kaip iš akies 31

traukti — importiniai. Plati lova su vandens čiužiniu, už

sienos — patogūs odiniai minkštakrėsliai, televizorius bene metro įstrižainės, akustinė sistema. Ir palmės ne dirbtinės.

Paskutinis kambarys buvo įrengtas kaip darbo kampelis. Ant rašomojo stalo puikavosi fakso aparatas. Pačiame kampe —

staliukas kavai ir kelios kėdės. Simonas prisimerkė, įsivaizduodamas, kaip vienoje jų sėdi tas aferistas Smakovas. Taip gali būti. Po trijų dienų, o gal ir greičiau...

Spintoje radęs drabužių šepetį, keliskart kruopščiai persibraukė švarko rankoves. Masažine vonia nesidomėjo, tik užmetė akį į veidrodį ir, likęs patenkintas savo išvaizda, pagalvojo, su kokiu malonumu išlenks viskio stiklą ir pakalbins „draugišką" merginą, kurios glamonės atgaivins jo išsekusį kūną.

Restorane įsitaisė ant baro kėdės, užsisakė stiklą „Džoni Volker", bet baltarankiui barmenui nė vienu žodžiu neužsiminė, kas dar, be alkoholio, jam rūpi šį vakarą. Suspės. Dabar to sukčiaus pėdomis lekia įtūžę banditai, ir vos pabandė jo vietoje įsivaizduoti save, nugara perbėgo skruzdėlės. Kai toks gaivalas pražioja nasrus, tikėjimas nerūpestinga ateitimi išgaruoja kaip kamparas. Atiduos... Teisingai sako Grušas: visi nori gyventi. Kur jis dings?.. Malonumas gyventi kur kas stipresnis už malonumą būti turtingam, kur kas...

Ne menkiau už viskio gurkšnius Simoną sušildė kur ne kur restorano prieblandoje boluojantys ramūs veidai. Jauki vietelė, tik kodėl nematyt nė vienos mergičkos? Senos porelės, iš tolo atsiduodančios užsienietiškomis manieromis: garsus, nevaržomas juokas, nostalgiški dūsčiojimai, retkarčiais vietoje taurės pakeliami turistiniai lankstinukai. Ten, toji vyrų kompanija, irgi kalba neaiškia kalba, matyt, sunkvežimių

vairuotojai, besiilsintys prieš kelionę Rytų pusėn.

32

— Ei, bičiuli! — kreipėsi Simonas į barmeną. — Gal pasakysi, kaip rasti Laimį?

— Tu jį pažįsti? — nustojo šveisti stiklinę vyriškis.

Simonas neigiamai papurtė galvą.

— Na, tada... — dvejodamas pasikrapštė ausį barmenas, — turbūt nežinai, kokios jo kainos? Ne su visais prasideda. Bankininkai, užsieniečiai, žodžiu, jis dirba tik turtingiems...

— Nereikia man viso to pasakoti! — pyktelėjo Simonas. — Panorėčiau — šalia šito suknisto viešbučio pastaty

čiau kitą, geresnį...

— Bene statybininkas būsi? — pašaipiai atsiliepė barmenas ir, nė kiek neišsigandęs pamėlynijusio veido, jau taikiai tarė: — Gerai, aš jam paskambinsiu. Po pusvalandžio priva

žiuos. Žiūrėk, nesmik iki to laiko. Jo panos kaip reikiant, pavaro kaip per vidiaką...

„Pavaro!.. — dėbtelėjo į jį Simonas. — Kalbasi kaip su piemeniu, lyg nebūčiau moterų turėjęs!" Pajutęs, kad ilgiau spoksoti į tą pasipūtėlį nebeturi jėgų, persikėlė prie laisvo stalelio, kuo toliau nuo to kandaus žvilgsnio. Įniko tyrinėti valgiaraštį, ieškodamas, kas galėtų tikti vakarienei dviems žvakių šviesoje. Urnai pajuto, kaip jį siutina šita vieta, kur jo nepažįsta ir kur visi elgiasi lyg būtų visa galva aukštesni už jį, net nenutuokdami, kokie pinigai plaukia per jo rankas, ir net drįsta statybininku pavadinti. Mulkis! Šnipšteltų Zylės banditams, numestų kokią štuką, kad kepenis atmuštų, ir barmenas amžiams jį prisimintų!..

Erdvę užpildžiusi muzika prislopino žingsnius. Simonas tik pajuto kažką stovint už nugaros. Šmėkštelėjo akyse Smakovas, pagalvojo apie žmogų, kuris turėtų vykdyti jo užduotį.

— Labas, Simonai!

Jis atsigręžė ir žioptelėjo iš netikėtumo:

— Asta?.. Iš kur tu čia?..

33

Blizganti, nuo sidabrinių žvynelių besimainanti suknelė

tiko merginai, nors iš pirmo žvilgsnio ji būtų labiau derėjusi kokiai restorano varjetės šokėjai, kai tokie kūno formas išryškinantys drabužiai atliekant programą pamažu vienas po kito visai nusklendžia žemėn. Bet Simonui nesunku buvo tai įsivaizduoti. Putlios vyšninės lūpos vos pastebimai šypsojosi.

Su ta pačia palaima veide ji plastelėjo į kėdę, smarkiai apnuogintas kojas paslėpdama po stalu.

v

— Stai ir vėl susitikome, — linksmai tarė, nerūpestingai numesdama rankinuką po kojomis. — O kaip tu čia atsiradai?

— Oi, Astule, geriau nė neklausk!.. Ieškau vietelės atsipūsti. Iki gyvo kaulo įsiėdė tas miestas, trūksta žodžių...

Simonas prisiminė, kaip po kelerių išsiskyrimo metų likimas juos vėl suvedė vienoje Klaipėdos kavinių. Ok, tada buvo visai kitokia nuotaika! Tik vėliau išgyventas košmariškas vakaras Nidoje, kai jo finansinės imperijos laivas buvo pamuštas, iki šios dienos neleido jam atsitokėti ir galvoti apie moteris su ankstesniu jauduliu.

— O gal tu lauki ko nors? Aš tau netrukdau? — Asta pasilenkė, kad purpuriniais nageliais pasiimtų iš rankinuko cigarečių pakelį; jos dekoltuotą krūtinę užstojo gėlių vaza ant staliuko.

— Ne, Astule, apie ką tu kalbi! — pasiskubino nuraminti Simonas, o pats pagalvojo, kad kažin ar sugebėtų šiam vakarui susirasti tinkamesnę draugę. Ne tik kūnui, bet ir sielai... — Gal palaikysi man kompaniją? Pasėdėsim, pavakarieniausim!

-— Oi, nežinau! Užbėgau puodelio kavos, — prisidegdama cigaretę, kalbėjo ji. — Ten, viršuje, įkurdinau firmos svečius, pameni, pasakojau tau, kad dirbu vienoje firmoje sekretore ir dažnai tenka rūpintis jų apgyvendinimu.

34

Ji pastebėjo, kad Simonui tai visiškai neįdomu.

— Bet, Asta!.. — maldaujamai palinko jis, tarsi įsikibdamas į stalo kraštą. — Man akyse nušvito, kai tave pama

čiau! O tu — kavos puodelio!.. Kad žinotum, kaip svajojau tave sutikti! Bet vis tie rūpesčiai... Nei telefono numerį palikai, nei pati skambini...

— Man reikia į miestą, — klydinėjo jos akys, — pažadėjau dukrelei ją pasitikti.

-— Juk ji jau didelė! — valgiaraštis tarsi be niekieno pagalbos atsivertė, ir Simono atminties vingiais perbėgo šviesiaplaukė mergaitė šokoladine burna. — Niekur ji nedings.

Pabūk, Asta, su manimi. Dieve, taip retai susitinkame!

Jis įsmeigė akis į valgiaraštį. Rūpėjo tik šampanas. Nesvarbu, kiek bekainuotų.

Asta nepastebimai apsidairė. To tipo, kurio lovoje praleido visą popietę, čia, atrodo, nebuvo. Laimio irgi. Bet žinojo, kad po valandėlės gali būti kitaip... Ji dirstelėjo į laikroduką ant riešo, paskui į neramiai kėdėje spurdantį Simoną.

Angeliškai romus veidas ir švelnios rankos. Neįsivaizdavo, kas turėtų atsitikti, kad įstengtų palikti savo buvusį meilužį. Kitos tokičs puikios progos pasidalyti prisiminimais ir ilgesiu galėjo greitai nepasitaikyti.

— Tu įsikūrei šiame viešbutyje? — paklausė ji.

— Taip. Pasiėmiau geriausius apartamentus.

— Tada ko mes čia sėdime? Eime pas tave.

Simonas ilgai žiūrėjo į Astą, regis, jos akys viską pasakė.

Moka, bliadina, kalbėti. Kai ji užgesino cigaretę, jis pašoko neapsakomo lengvumo pakylėtas.

— Tvarkelė! Aš tuoj... — ir vikriai nužingsniavo prie baro. — Šampano! — mostelėjo barmenui, ir kai šis čiupo paprastą lietuvišką, paniekinamai sušnypštė: — Ei, tu! Nerink 35

pagal savo skonį! Aš tokių paplavų negeriu. Duok prancūzišką, patį brangiausią... Taip, tą, žinoma!.. Ir dar... Gali paskambinti tam savo Laimiui ir pasakyti, kad nieko nebereikia.

Donatas sėdėjo minkštame kampe prie

durų, ten, kur paprastai įsitaisydavo baikštūs Zylės klientai.

Mauras snaudė kėdėje, užkėlęs kojas ant palangės, ir atrodė

keista, kaip jos trapi konstrukcija išlaiko tokį mėsos kalną.

Nutilus Donato balsui, Zylė liko stypsoti už stalo lyg šlapiu maišu trenktas.

— Šūdas! — iškošė jis kiek drebančiu balsu.

Mauras tingiai praplėšė vieną akį, nusitaikė į Donatą ir vėl užsimerkė. Jis pernelyg nuvargęs ir pernelyg sotus, kad gaudytų kiekvieną senų bičiulių žodį.

— Viskas, ką tu man čia pasakoji, yra šūdas! — tūžmingai tarė Donatui, bet šis ir toliau liko ramus. — Nesuprantu, ko-7

dėl tu nori atsimesti? Kas tau blogai? Stai mes su Mauru jau antra para be miego, varom kaip žydo bitės, o tau kas?.. Juk

\tu užsiimi tik bizniu, tai kam čia tos kalbos apie kolektyvą?

Donato veidas atgijo, šypsojosi. Ironiškas žvilgsnis. Įprastinės rimties nė ženklo. Apsireiškė nebuvęs tik kelias dienas, bet Ovidijus kaip gyvas nesuprato, kas taip pakeitė senąjį

bendražygį.

— Esmė ne tai, — mįslingai tarstelėjo Donatas.

— O kas?..

— Juk pasakojau.

— Ką čia skiedi! Pasakojai!.. — Zylę išmušė karštis. —

Kakoj skirtum, po kieno priedanga darysi biznį! Kam tau atsimesti? Vėjus šneki! Juk aš tau nekabinu purvinų darbų.

36

Nesakau: eik, Donce, užversk tą, padėk į vietą tą!.. Čia proto daug nereikia: paspaudei gaiduką— ir tepk slides...

— Tu manęs nesupratai, — kone mieguistai atsiliepė Donatas. — Aš ir nuo biznio atsimetu, viską palieku. Gal tau labai keista, bet man, Ovidijau, gana... Kiek užsivariau, tiek pakaks, belieka tuos pinigus protingai investuoti. Rizika ir rizika — nebenoriu! Gerai, kad dabar mentai sėdi tavo kišenėje ir Stuparas pridusęs, bet reikia mokėti laiku pasitraukti.

Kaip sportininkai, nepraradę formos, sužaidžia paskutines rungtynes, taip ir aš noriu ramiai pasitraukti.

Zylę lyg kas pastūmė iš vietos. Praeidamas taip trenkė

Maurui per kojas, kad šiam visi miegai išsilakstė. Puldinė-

damas pirmyn atgal, nė nebandė suturėti kunkuliuojančių

emocijų.

— Varai į lankas kapitaliai!.. Kol mažinome tavo ėjimus nuo visų kitų bandiūgų — buvome draugeliai. Kai dolcai į

kojines nebetelpa — viso gero! Kas užsiims spiritu?.. Manai, aš spėsiu viską apžioti? Bliad', varau kaip papa Karlas! Kažkokiam šikniui iš Kauno mūsiškis snukį sudirbo — važiuok, Zyle, aiškinkis! Vilenski kaip kiaulės mauroja, neva Lugerio brigada vėl kažkokią jų tačką nukirto — bazarink, Zyle! Tie kurvos juodukai kaip buratinai ant Klaipėdos tvenkiasi —

pamokyk, Zyle! Privatizavimas, dar tie amžini spekuliantų

razborai... Užkniso!.. Nė miesto meras neturi tiek darbo. O

čia dar tu imi kalti iš savo patrankos: varykite be manęs, man viskas atsibodo!

Mauras neramiai sužiuro į Donatą, laukdamas ne mažiau aršaus atsikirtimo, bet šis kuo ramiausiai ir toliau šypsojosi.

— Ko tu putojiesi? Nematau čia jokios tragedijos, yra kas gali mane pakeisti...

— Kas? — sulėtino žingsnį Zylė ir viltingai išplėtė akis: —

Viktoras?

37

— Vėl nusišneki! — lyg nustebo, lyg nusigando Donatas. — Kuo čia jis dėtas?.. Viktoras nė karto mūsų reikalais nesidomėjo, ir aš pats nenoriu jo niekur velti. Tau vertėtų pagalvoti apie Grušą — protingas bachūras, tau atsidavęs...

— Atsidavęs!.. Už pinigus ir mergos atsiduoda, tik turėk laiko. Aš juo nepasitikiu taip, kaip tavimi. Juk žinai, Donce, — apsisuko vietoje Zylė, ir senus draugužius teskyrė

metro atstumas, — esi man kaip brolis... Tu, o ne kas kitas kadais pastatei mane ant kojų, ir tavo pasitraukimas man atrodo blogas ženklas. Labai blogas...

Iš tiesų, neaiški ir grėsminga nuojauta buvo pakibusi ore.

Donato vidun įsimetė šaltis, atsėlindavęs ir anksčiau, kai pagalvodavo, kad viskam savas galas... Ypač kai nusikaltimai tampa nuobodžiu darbu ir pragyvenimo šaltiniu. Bet ar verta tokiais nuogąstavimais dalintis su Ovidijumi? Buvo tikras —

nesupras.

— Apie ką tu čia kalbi, Ovidijau? Negi labai susilpnėsi, jei aš pasitrauksiu? Kaip tik daugiau pinigų nubyrės į Šeimos obščiaką, galėsi kur kas kietesnius nei aš išlaikyti. Duosi man Grušą, aš jam viską paaiškinsiu, suvesiu su muitininkais ir maskviečiais, supažindinsiu su visais reikalingais žmonėmis — ir pamatysi, perims biznį be vargo.

— Paguodei, bra!.. — Zylė praskėtojo sportinį treningą, kimiai sušnopavo keisto prakaito pilamas. — O tu ką?.. Sėdėsi rankas sudėjęs?

— Ne, kodėl? Užsiimsiu normaliu verslu, kaip ir visi.

v

— Šūdas! Aš netikiu tokiais persikūnijimais! — po Zylės kojomis vėl susiūbavo grindys. Sukiodamas nuo Donato šnekų apsunkusią galvą, nukėblino už stalo, bet neskubėjo sėstis į odinį krėslą. Liko stovėti atsukęs nugarą. — Tai tu rimtai nusprendei?

38

— Visiškai...

-— Gerai, paskaičiuok, kokia dalis tavo babkių mūsų reikaluose vaikščiojo, pasiimk ir gali slysti kur nori.

— Pusę norėčiau akcijomis...

— Man tas pat!

Mauras žvilgčiojo tai į plačią Zylės nugarą, tai į Donatą, kurio stambi figūra nežinia ko pradėjo jį gąsdinti. Tarsi išvydo, kaip tarp didžiausių gaujos autoritetų veriasi praraja, ir jo pakinklius permušė silpnumas.

— Ko jūs?.. A, chebra!.. — dairėsi Mauras. — Baikite tas nesąmones!..

— Tikrai, Ovidijau, nedarykime tragedijos. Bene svarbu, kas tau uždirbs pinigus! Juk kaip buvome draugai, taip ir liksime. Nereikia į mane žiūrėti kaip į kokį išdaviką.

— Kokie draugai?.. — Zylė pagaliau atsisuko. — Jei jau babkes pradedi dalintis, kokie draugai?..

— Baik, Ovidijau... Argi svarbiausia čia pinigai?

— Užtat, bra, užtat...

Zylė paniuręs sudribo į kėdę. Velnias!.. Kelias dienas kaitino telefoną ieškodamas visur Donato, ir štai kai atsirado, nuo to kartumo nėra kur dingti. Nesitikėjo tokio pokalbio, ką ir sakyti... Atsimeta! Kas galėjo pagalvoti! Durnas, ar ką...

Jam po ranka papuolė popieriaus lapas, visas tas dienas laikytas ant stalo, kad tik neužmirštų pakišti Donatui, bet dabar pastūmė jį be jokio džiaugsmo, tarsi numanydamas, jog tai vienas iš paskutinių juos siejusių reikalų.

— Stai, pažiūrėk... Paskutinis turbūt reikalas. Sutvarkiau, kaip tu norėjai. Perrašiau tą namą, kaip sakei.

Namą? A, tai jis apie tą gydytoją Saikų! Donatas atsistojo, priėjęs paėmė naują sutartį su ryškiais notarinės kontoros antspaudais.

— Tik vieno nesuprantu, — įdėmiai stebėjo skaitantį

Donatą, — tai ji išteka už jo ar ne?..

39

— Kas? Nesupratau, ko klausei...

— Živilė... Ji išteka už to Saikaus, kaip kad žadėjo?

— Ne, tas ir yra, kad ne.

— Tai ko iš karto nesakei? — nusistebėjo Zylė. — Tokį

kotedžą tam kaimiečiui pavarėm! Būčiau įkalęs jam ragą.

Donatas kiek nepatenkintu mostu grąžino lapą.

— Viskas gerai, Živilė taip ir norėjo. Be reikalo purkštauji — juk abu jai prižadėjome atlyginti visus gydytojo nuostolius, kas čia tau blogai?

v

— O tas, bra, kad panašūs į Saikų chamukai neverti tokių dovanų. Bent ačiū būtų pasakęs! Gaidys nelaimingas!..

Ovidijus vienu grybštelėjimu suglamžė sutartį ir švystelėjo į šiukšlių dėžę. Mauras išvertė veizolus, lyg matytų lekiantį

akmenį. Keista, kad tokie niekai varo jo bosą į siutą.

— O . . . šita... norėjau paklausti, — kažko ėmė bėgioti Zylės akys, — tu žinai Živilės telefoną?

— Telefoną? — trumpam stojo tyla. — Galiu sužinoti, jei nori.

— Tai tu ją matysi?

— Nežinau, turbūt...

Zylė kažką mąstė barbendamas pirštais į stalą. Laimė, kad jo akylas žvilgsnis neužkliudė Donato, kuriam nejučia nusviro rankos, o veide ėmė trūkčioti raumenėlis. Prakeikimas!

Stebint rūstų ir tarsi su neaiškiu lemtingu pralaimėjimu besi-taikstantį Ovidijų, jį apėmė toks silpnumas, kad suprato, jog taip ir paliks seną draugužį neištaręs svarbiausio... Kitą kartą, šį sykį pakaks.

-— Tiek to, pamirškim, — netikėtai atlyžo Ovidijus, —

yra dar vienas reikaliukas. Nežinau, kaip ir pradėti. Bijau, kad nepagalvotum, jog man stogas pavažiavo.

— Sakyk, nebijok.

Donatas nutyko. Sunėrė rankas ant krūtinės, tarsi visu v

sprindžiu sumažėjo. Mintys apie Živilę sukosi pašėlusiu grei-40

čiu, regėjosi, kad panašus jaudulys neduoda ramybės ir Ovidijui, kuris stengiasi nuduoti, jog šiaip jau pamiršęs yra tą vardą, ištartą su jam nebūdingu nerūpestingumu.

— Fazanas... — jo pilkšvos akutės įgavo blizgesio. — Tas paukštis tavo ūkiniame... Norėčiau jį priglobti visam laikui.

— Na tu ir pavarai — fazanas! — Donatas plačiai nusišiepė. — Juk jį laikau vien dėl tavęs, jis man visai nereikalingas.

— Žinau. Kaip tik todėl ir prisiminiau, — sukrutėjo kėdėje Zylė. — Vadinasi, bra, jis mano? Gerai, reikės pagalvoti, kur jį laikyti. Gal čia, ofise?.. Arba bute?..

Tylius svarstymus pertraukė šaižus automobilio signalas.

Pyptelėjo ant viso snaudžiančio miesto. Kažkoks kvailys, sustojęs po kavinės langais, dar kartą sužvygino signalą.

— Ko gero, Viktoras, — tarė Donatas. — Zino, kad aš čia.

Ovidijus pasižiūrėjo į gatvę.

— Aha, jo tačka. O kodėl nelipa į viršų? Nenori, kaip ir tu, pas chebrą užeiti?

Pašaipus tonas nemaloniai nudiegė Donatą.

— Matyt, skuba, — lyg bandė teisinti ir teisintis, — laikas ir man. Sią savaitę susitiksime, pabaigsime visus reikalus.

Ovidijus neskubėdamas iškūbrino į kambario vidurį. Jam už nugaros atsistojo Mauras. Netaręs nė žodžio, glebiai spu<; telėjo Donato atkištą dešinę. Zylės žvilgsnis nukrypo į Maurą. Mostelėjo, liepdamas palydėti Donatą. „Lyg svečią..." —

dingtelėjo šiam, kai perėjo tuščią kavinę ir atsivėrė vaizdas į

dar tuštesnę gatvę.

Salia burzgiančio automobilio stovėjo Viktoras.

— Na, kaip? — nekantraudamas žengė į priekį. — Ką sakė Ovidijus?

— Nieko, susinervino, ir tiek. Bet ką padarysi... — Donatas užvertė galvą į šviečiančius Zylės „ofiso" langus. — Ir man sunku patikėti, kad atsimečiau nuo chebros. Bus visokių kalbų, bus...

41

Iš tiesų, pagalvojo Donatas eidamas link savojo „merso", atsiras tokių, kuriems jo pasitraukimas atrodys kaip jo ir Zylės draugystės pabaiga. Bet juk taip nėra. Ir Ovidijaus autoritetas pakilo jo akyse po to, kai šis suprato, kad Živilė senam draugužiui anaiptol ne tuščia vieta, bet neišsidavė.

v

— O kaip dėl Živilės?.. — skaitė mintis Viktoras. —

Turbūt labai nustebo?

Donatas irzliai atplėšė automobilio dureles.

— Nieko aš jam nesakiau. Ir taip buvo blogos nuotaikos.

Kitą kartą... O kaip tau sekėsi? Pagavai Astą?

— Ne, kiek skambinau — niekas nekelia ragelio. O ką sutarei dėl spektaklio? — neatstojo Viktoras, sekė paskui ma

šinon lipantį brolį. — Sutiko?

Toks klausinėjimas Donatą tiesiog pykino.

— Atstok! Juk lietuviškai pasakiau — kitą kartą. Man šiandien ne tas galvoje.

Trinktelėjo durelės. Didžiulis automobilis atsigavo, burgztelėjęs nusirito nuo šaligatvio į gatvės vidurį ir kaip pleištas niro į tamsą.

Simonas girdėjo, kaip vonioje pasileido teškėti vanduo. Paglostė, patapšnojo delnu plaukuotą krūtinę. Dar jautė jon įsigėrusią šiltą gyvastį. Keistas tas gulėjimas, lyg savo kūną atgavus. Pabandė saldžiai nusirąžyti, bet nieko iš to neišėjo. Jis grįžo į tą pasaulį, kur visus smagumus nustelbia mintys apie pinigus. Gal dar neprarastus. Stengdamasis negalvoti apie tą sukčių Smakovą, kurio šlykšti fizionomija buvo iškilusi net aistros akimirkomis, ėmė keltis, bet tuoj pat 42

persigalvojęs vėl atvirto į lovą. Ji susiūbavo tarsi gramzdindama į bedugnę, kur jį pasitiks kieti klubai.

Vonioje pasidarė tylu. Pro jos duris išbėgo šviesa. Padvelkė muilu ir drėgme. Asta žengė per kambarį graibstydama pasklidus drabužius. „Kaip artistė, baigusi pasirodymą ir nusiplovusi grimą", — pagalvojo Simonas. Jam ypač patikdavo žiūrėti į moteris, kai jos nuogos ir jaučia jo žvilgsnį.

Sumirkęs rankšluostis dengė Astos liemenį, tiktai krūtys spindėjo nuo didžiulių lašų, lyg jie būtų užtėkšti ant pergamento.

Netikras skaidrumas. Ir jaudulys ne tas. Žiūrėk nežiūrėjęs —

viskas netikra.

— Tu kur, Astule? — Simonas teįstengė pajudinti kojos nykštį. — Jau važiuosi? Kur taip skubi? Juk naktis tik prasidėjo.

— Negaliu, — atsklido pažeme — ji plūkėsi tempdama ant blauzdų pėdkelnes, — dukra pas kaimynę laukia, reikia grįžti.

Simonas ištempė kaklą, kilstelėjo patale. Susikūprinus merginai, krūtys įgavo visai kitą formą— liūdnai tįstelėjusios kaip ir jos pačios veidas. Nepatrauklios. Va kojos — kas kita... Judina kaip žirkles. Ryškus frotinis rankšluostis nukrito, ir Simonas pašoko tiesdamas į geidulingą kūną rankas, bet Asta lengvai išsisuko. Žingtelėjo prie veidrodžio. Susirado šukas, o Simonas — apypilnę taurę.

— O tu, Simonai, daug geri, — išgirdo. —Anksčiau tiek būtumei neatlaikęs.

Kas čia?.. Priekaištas? Asta kruopščiai greblavo šukomis vešlius plaukus, sukinėjosi pusnuogė, nė kiek nesivaržydama lovoje tysančio meilužio. „Gerai, kad šukos ne žmonos, —

pagalvojo jis, — ir šita lova stovi ne šeimyniniame miegamajame..." Simonui prieš akis šmykštelėjo liemenėlės nėriniai.

Daug daug mažų akučių...

43

— Užsek, — Asta atsuko nugarą. — Negi žmona to neišmokė?

Simonas šiaip taip sugrabaliojo geležinius kabliukus, įveržė, užsegė.

— Ir nieko daugiau man nepasakysi? — ji jau dažėsi savo mulatiškas lūpas.

Pasakyti? Ką? Juk kūniškas artumas jiems visada buvo svarbesnis už paiką sielų kalbą. Nebent tai, kad jis gyvena dėl savęs, savo malonumui, o sugulovių užgaidas tenkina taip pat nuolankiai, kaip kad moka duokles banditams.

— O tu, Astule, lovoje kaip visada gera, — trijų litrų

šampano butelis krūpčiodamas pasviro virš taurės. — Kaip sako, kas Dievo duota, to neatimsi.

— Nieko tu nesupranti, — sučežėjo suknelės žvyneliai, ir štai ji stovi apsipylusi sidabru, tokia, kokią jis išvydo viešbu

čio kavinėje prieš kelias valandas. — Aš tave vis tebemyliu, Simonai... — tarsi kūdikio lūpomis tarė Asta. — Myliu taip pat kaip anksčiau. Gal net stipriau. O tu?..

Simonas tylėjo, bet pasistengė atrodyti rimtas. Niekuomet nesišaipė iš moterų, nors meilės prisipažinimai kartais ir erzindavo.

— Ko tyli? — atsuko ji išdailintą veidelį. — Nebemyli manęs?

Nebemyli? Juk jis ką tik ją pamylėjo. Arba jinai jį. Bene svarbu — kuris kurį?

— Aišku, kad myliu... Kas per kalbos? Eikš pas mane, mažute, eikš... Minutėlei.

Bet ji atšlijo, atsitraukė nuo lovos. Nesuviliojo ritmingas vandens čiužinio bangavimas, kuriuo pirma taip džiaugėsi.

Užsisegė paskutinę suknelės sagą, kurios ir taip per žvynelių

blizgesį nesimatė.

— Negaliu, Simonai... Jei ne dukra, patikėk, mielai pasilikčiau.

44

Jis suraukė antakius. Be jokių pastangų šalia Šmakovo marmūzės iškilo dar vienas veidas, ir Simonas, tų dviejų

žvilgsnių nusvilintas, nervingai prisidengė pūkine antklode.

— Nemeluok, Asta, tavęs laukia ne tik dukra, bet ir vyras. Kodėl man nieko nesakei, kad jis grįžo iš kalėjimo?

— Na ir kas, kad grįžo? — nė kiek nesutriko ji. — Kiek tau galiu kartoti: tarp mūsų viskas baigta! Buvau sykį sutikusi, bet kas iš to?.. Jis siaubingai pasikeitęs. Tikiuosi, iki kitos kelionės į kaliūzę jo nebepamatysiu. O... iš kur tu žinai? Gal matei?

— Ne, prisisapnavo! — jis darėsi kandus, ir apginusiame veide išnyko regėtas švelnumas. — Mačiau Nidoje, kur su verslininkais dalyvavome. Atvažiavo nuo banditų. O tu žinai, su kuo jis varinėja?

Ji klausiamai išplėtė akis.

— Su ta Melita... Pameni? Vaikų teatro režisierė. Pati sakei, kad aiški panelė. Apsuko galvą, apžavėjo...

— Apžavėjo? Cha! Ir kas joje taip žavinga? Kekšė! —

šūktelėjo praradusi savitvardą. — Gyvatė!.. Tik ir žiūri, kaip svetimus vyrus vilioti!..

— Kodėl tu įsikandai, kad ji kekšė?

— Kodėl?.. Jei su kaliniais prasideda, tai kas ji tokia? —

spyrėsi Asta skubiai kimšdama į rankinuką moteriškus niekniekius.

— Bet kad ir tau tas zekas rūpi! — atšovė Simonas. —

O sakei — viskas baigta!

— Na taip, žinoma, kad taip!.. — baltomis pasižiūrėjo mergina. — Gal manai, aš galėčiau savo ateitį sieti su tiu-remščiku?

Simonas nusišypsojo. Pritrūko išmonės stebėtis jos geležine logika. Ne. Reikėtų išgerti ko nors stipresnio nei šampanas. Bet palengvėjimą pajuto. Regis, jos vyras į ją nė kreiva akimi nežiūri. Tai ne jis, Simonas. Sužinojęs apie jų slaptus 45

susitikimus, gal ir jis, senasis Astos meilužis, kaip koks Smakovas, pajustų banditiškų gaudynių karštį...

— Tu rytoj čia būsi? — nutraukė slogią tylą Asta. Ji stovėjo lovos kojūgalyje susiruošusi eiti. — Būsi?.. Tai gal pasimatysime?

— Galima, — sutiko Simonas, — tik su viena sąlyga. —

Ir nutilo, bet ilga pauzė niekaip jos nepaveikė. — Noriu tave turėti visą^naktį, Kaią ank&cuuu

Ji tarsi negirdimai nusijuokė. Salta grimasa — ir vėl tapo savimi pasitikinti, nevaržoma jokių drovumo taisyk/ių. Ki*ek buvo vietos rankinuke, iki pat viršaus prisikrovė mandarinų. Bus dukrelei. Nusirėškė porą vynuogių. Vieną numetė

Simonui ant krūtinės. „Drėgna kaip ir jos bučinys, — be šypsenos pagalvojo, — arba miniatiūrinė krūties kopija. Būtų gerai..."

Asta perliejo lovoje išsikėtojusį vyriškį giliu, daug žadan

čiu žvilgsniu ir be garso nutolo minkštu kilimu. Tik tarpduryje neištvėrė: vietoj atsisveikinimo gesto šelmiškai vikstelėjo klubais. Gundančiais kietais klubais.

Simonas tingiai nušlepsėjo į vonios kambarį. Atsisuko čiaupą. Tarp pirštų — ta vynuogė. Sultinga ir standi. Saldus atsidavimo vaisius. Kaip krūtis... Sutrėškęs šveitė į šiukšlių dėžę.

Melita įsiklausė į tylą. Negi ji iš tikro užmigo? Nutykino iš virtuvės į kambarį, kur sofoje bolavo baltapūkės galvelė. Maža mieganti mergaitė. Vienoje rankoje —

antklodės kraščiukas, kitoje — vatos prikimšta skudurinės lėlės rankytė. Melita stovėjo nedrįsdama prisiartinti, tarsi 46

laukė, kol tas sumišimą keliantis vaizdas praslinks nelyginant koks nemalonus kadras. Vis girdėdama tą tylų kvėpavimą, grjžo į virtuvę. Atidarė orlaidę. Pirštai virpėjo, ir tik iš trečio karto pavyko įbrėžti degtuką. Visą vakarą svajojo apie cigaretę, bet dūmas nesuteikė jokio malonumo.

Ten ta mergytė... Mažas žmogutis, lengvai prisitaikantis prie svetimų žmonių, svetimų namų. Priverstas taikytis, argi jis gali pasirinkti? Gal kitame, jos dar nesuvoktame pasaulyje tai tik be atvangos pasikartojantis nutikimas? Prasilenkė du žmonės, na ir kas? Rytoj vėl susitiks. Vėl širdys ims plakti lygiau. Ko ji jaudinasi? Juk visada manė esanti stipri ir savarankiška. Gana stipri, bet per silpna, kad dalytųsi savo vienatve. Ji nesutverta atlaikyti tokį rūpestį — atsakyti už kito žmogaus miegą. Tikėjo, kad esama šventesnių kančių, bet ji, išpaikinta įmantrių pjesių siužetų, tuoj ir išgvęra susidūrusi su gyvenimiška tragedija.

— Mama...

Melita skubiai užgesino cigaretę, bet vaikiški žingsniai nepasigirdo. Tada lyg gelbėdamasi nuo tylos nuskubėjo į

kambarį. Baikščiai sustojo prie lovos. Skudurinukė voliojosi ant kilimo. Perlamutrinės sagutės, dvi godžios akys, atrodė

kaip gyvos. Dovilė mieguistai markstėsi, bet vis tebelaikė

nuolankiai ištiestą rankutę. Sutvylavus Melitos veidui, neju

čiomis prisidengė antklode.

— Teta...

— Kas, vaikeli?.. — pritūpė šalia, apklostė. — Mama miega. Miegok ir tu, zuikuti.

— Ar ji skambino? — su viltimi žvilgtelėjo į merginą.

— Taip, taip, — pasistengė kuo lipšniau sušnibždėti, —

skambino. Liepė tavęs nežadinti, o tau prabudus klausyti manęs. Miegok, — paglostė putlų skruostą, — kai pabusi, mama jau bus čia.

47

— Lėlytė...

— Va ji, — įspraudė į gležnas rankas skudurinį žaislą. —

Migdykitės abi. Ji tau padės susapnuoti stebuklingą sapną.

— Kaip Mitilei?

— Taip, zuikuti, kaip Mitilei.

Ji kiek paklūpojo prie lovos, kol vėl išgirdo jaukų vaikišką šnarpštimą. Keliai virpėjo. Tokia bjauri būsena, lyg kas ruoštųsi paaukoti ją ant ką tik sukalto ešafoto. Vėl kaip vagilė nusėlino į virtuvę. Jau kažkelintą kartą nuo tos liūdnos vakaro pradžios. Įsitaisė prie virtuvėn atsitempto telefono aparato. Nebenorėjo nei valgyti, nei gerti, nei rūkyti, tik skambinti. Surinko Dovilės namų telefono numerį, dar kartą pabandė... Ta pati giesmė, regis, sklindanti per visą naktinę Klaipėdą. Dingo mama ir — ne kitaip — nė kiek nesijaudina, kur jos vaikas!..

Per kitą pusvalandį apskambino ligoninių greitosios pagalbos skyrius. Gal kokia avarija ar nelaimingas atsitikimas?

Veltui. Tokią moters pavardę atsiliepę balsai girdėjo pirmą kartą. Pagalvojo apie rytą. Kai nubus, kas tada?.. Neramiai žvilgtelėjo į šaldytuvą, iškratė piniginę. Ne kažin kas. O ką valgo mažos mergaitės? Riešutus, razinas ar geria vėsų pieną su migdoline bandele? Ir į mokyklą... Nei sąsiuvinių, nei knygų... Priėjo prie lango, bet ilgiau minutėlės neištvėrė. Ji negali žiūrėti į tą miestą, kurio gatvėmis šlaistosi nerūpestingoji motina.

Suskambo telefonas. Galas jos kančioms? Ji džiaugsmingai stvėrė ragelį.

v

— Labas, Melita. Čia Viktoras.

Ji nusivylusi atsiduso.

— Kas yra? Sakei, galiu drąsiai skambinti ir po vidurnak

čio. Esi užsiėmusi?

48

Argi tokį būdravimą galima vadinti užsiėmimu?

— Man galva plyšta, nežinau nė ką daryti...

— Kas atsitiko? Sakyk, nebijok.

Melita tylėjo, svarstydama, kuo galėtų pagelbėti tas vyrukas, porą kartų padėjęs išsikapstyti iš kur kas bjauresnės padėties. Deja, šįkart ir jis būtų bejėgis. Tos mamos turėtų

ieškoti policija.

— Na ko nutilai? Melita! Alio!..

— Atvažiuok, Viktorai. Girdi? Atvažiuok, man reikia tavo pagalbos.

Asta spėriai lipo laiptais, žengdama kuo tyliau, tarsi slinktų nematomo fronto linija. Prie kaimynės buto durų sustojo, paspaudė skambutį ir įsiklausė. Skristų musė —

išgirstų. Kokia ji kvailė!.. Dovilė jau didelė — pakabintų namų raktą po kaklu, ir nereiktų prie svetimų durų tykoti. Nors kas tai kaimynei?.. Pensininkė, skaičiuoja savo varganus litus, kruopomis ir vandeniu gyva, o ji bent saldainių dėžute ar šampano buteliu pamalonina. Nepatrūks. Va, įbruks dabar kokius dešimt litų, tai gal spalvotą sapną susapnuos.

Negi jos sumigo?.. Prisivertė pamaigyti skambutį dar sykį. Taip ir visą laiptinę prižadins, greičiau judinkis, sena kušla!.. Pagaliau spragtelėjo užraktas, sucypė durų vyriai.

— Oi, teta!.. Aš atsiprašau, truputį darbe užtrukau...

— Nieko sau darbas! Jau po vidurnakčio, — pro durų

plyšį matėsi užsimiegojęs veidas.

— Tetulyte!.. Nepykite, aš jums atsilyginsiu, taip sakant, už rūpestį, — Asta demonstratyviai lankstė dešimties litų kupiūrą. — Būkite gera, pažadinkite Dovilytę ir nepykite!..

49

Kaimynė pinigų neėmė. Raukšlėtu veidu perbėgo nuostaba, bet kitą akimirką jis tapo piktas. Karktelėjo:

— Nėra čia jos! Kažkokia daili panelė išsivedė. Parvedė

ir vėl išsivedė.

— Kokia dar panelė?! — Asta taip ir liko prasižiojusi.

— Ką aš žinau?.. Berods sakėsi, kad vadovė, jei nemelavo...

— Vadovė? O vardas koks?.. Gal Melita?

— Je je, ta pati, — gaudė visa laiptinė. — Užrašiau tamstelės telefoną...

Ir durys sugirgždėjo it karsto antvožas. Vėl ta smaugianti tyla. Visas penkiaaukštis šnopuoja kaip prakiurę plaučiai, tik ji, sidabrine suknele vilkinti, blaškosi purvinoje laiptinėje tarsi koks gyvybės gniutulas tarp mūrų — lyg galo ieškodama, lyg... Puolė rakinti savojo buto duris, raktas strigo, spyna nepasidavė, ir tik po kelių spyrių jsklendė vidun kaip pamušta paukštė. Kažkoks karštis tvokstelėjo į akis, jautė, kad iš jos žavesio ne kažin kas teliko. Na kurgi!.. Ta suknista artistė iš

sudegusio teatro!.. Ta piemenė!.. Ir prie vyro, ir prie vaiko!..

Tai štai kokį planą jis kūrė, kol ji dūsavo it vištelė! Gražiai v

apmovė!.. Ciuku raku, ir sėdi Dovilė kaip pabučiuota tėveliui ant kelių, mažne krykštauja?..

Perlėkė per kambarius — visur ta pati įsiūtį kelianti tuštuma. Velniškai skaudėjo galvą, ir kiek besiblaškė, tikrovė bėgo nuo jos pakėlusi visas bures. Ji puikiai nutuokė, kas čia vyksta. Karas. Taip. Taip. Prieš ją pajudėjo nematoma kariauna, pasivaideno baisūs sprogimai, tiesa, kol kas galvoje, bet čia pat, atrodė, juste pajuto, kaip suvirpėjo, sudrebėjo žemė po kojomis... Jai reikia gelbėtis arba kovoti, ji neturi pasiduoti. Ta galva!.. Asta staigiais judesiais atsikratė vakarinio blizgalo, šoko trankyti stalčius ieškodama tų prakeiktų

tablečių. Regėjosi, kad visas jos gyvenimas susideda iš panaudotų ir dar nepralaupytų prezervatyvų bei tų atsibodusių

50

nervus raminančių gydalų! Kur jie dingo?.. Jaukė vieną stal

čių po kito, bet juose tik visokie niekniekiai maišėsi... Ten, miegamajame. Ji jau girdėjo ją supančius duslius balsus, lyg pati gulinėtų apkase, kur samanas primena kilimo vilna. Stai, pagaliau!.. „Elenium", „Relanium"... Viešpatie! Dantimis lukšteno tabletes lyg žirnius, o paslaptingas grumėjimas jau veržėsi pro sienas, netilo. Ji — taikinys, trys apskritimai ant nugaros ir taškas tarp gražiųjų menčių. Ten lekia strėlė, sminga sąmokslininkų geluonis. Užmušti! Užmuššš-ti!

Kad ir smulkios tabletės, bet vis vien kurį laiką jas jautė

stemplėje. Stai štai, jau apsunko tarsi kalėdinė žąsis, prišerta miltinių kukulių. Išsirito iš lovos, parpuolė ant žemės, bene kakta į grindis trinktelėjo... Bet čia vėsiau ir ramiau, nesvarbu, jau tolsta tie karo garsai, vėl į jų vietą stoja išsigimusi tyla.

Buvo ant beprotybės slenksčio, bet nieko, susitvarkė su tuo šlykščių jausmu, kuriame tiek maža meilės. Dabar gali mylėti ką tik nori. Arba nemylėti. Jai dzin, vienodai šviečia... Įmanytų — visus apžergtų ir nusišlapintų. Paskui užsirūkytų, kad ir „Prima", kam tos geros manieros?

Iš palovio tarsi koks veidas pažvelgė į ją piešimo lapas.

Paėmė jį sustingusiomis rankomis. Buvo praėję penkiolika minučių, gal daugiau, kai sušlemštė tas tabletes, vėl sugrįžo kantrybė, kurios turėtų pakakti vaikiškam piešiniui įvertinti.

Be didesnio susidomėjimo pažvelgė į išmargintą lapą. Negrabūs flomasterio brūkšniai, bandantys kreiviems kontūrams suteikti žmogiškus pavidalus. Kokie čia mikimauzai?.. Dieve, ar jai vaidenasi, ar iš tikro tos mergytės tokia didelė galva?

Storos kasos, šypsena per visą veidą, na kur ten — Dovilė dar neįgudusi teplioti. Salia kažkoks sliekas... A, tai žmogiukas —

dvi rankos, dvi kojos, smulkutis kaip blusa. O čia, bene kas parašyta?.. Asta netikėdama skaitė ir skaitė, kol tas keturių

raidžių žodis kaip varpo gaudesys pasklido aplink ją.

51

Tėtė... Tai parazitka!..

Sudraskė piešinį į skutelius — ramiai, be jokių emocijų, darkančių bejausmį veidą. Ji žino, ką daro, visada žinojo, ką daryti. Ne vaikams spręsti apie suaugusiųjų žaidimo taisykles. Apsidairė — buvo viena. Vienišesnė už tą žmogiuką blusos kojelėm. Kai stojosi, pajuto, kad ir vyrų išgirtosios jos kojos ne ką tvirtesnės. Kiek užtruko prie veidrodžio, kol ryškų makiažą pakeitė ne tokiu akį rėžiančiu, kaip ir dera nelaimingai motinai. Tik drabužius rinkosi pačius brangiausius, kad prieš tą piemenę neatrodytų kaip vargšė, tepabando apžiūrinėti!.. Žiedeliai, visi aukseliai, šen! Nepamiršo ir Simono dovanotojo su brilianto akute. Jei prasta nuotaika, savijauta gali pagerėti tik jaučiant daiktų vertę. Ir savo.

Taksi prisistatė po kelių minučių. Jau lipdama žemyn išgirdo, kaip atgijo telefonas. Tuoj, brangute, pakentėk, tuoj pasikalbėsime. Ji pasakė vairuotojui adresą, ir automobilis trūktelėjo iš vietos. Jau ir anksčiau ne kartą vis pagalvodavo, kad vertėtų užsukti pas tą „dailiąją panelę" į svečius, išpešti ką nors įdomesnio apie Simoną, su kuriuo, kiek suprato po pasimatymo viešbutyje, jų saitai nutrūko, ir jai darėsi pikta vien pagalvojus, kad Viktoras kaip pirštu dūrė į tą moterį, kurios nuo pat pirmos akimirkos ji patologiškai nevirškino.

Tokia pamaiva!

Taksistą paprašė luktelti ir išlipusi apžvelgė gatvę. Nesimatė jokio stovinčio automobilio. Atsidūrusi prie buto durų, išgirdo, kaip smarkiai plaka širdis. Ilgai klausėsi. Jokio balso, jokio juoko... Iš visų sugautų garsų aiškūs tebuvo žingsniai.

Tylūs, atsargūs, lyg nujaustų, žalčiai!.. Tada įkvėpė oro ir ant viso namo sužvygino skambutį.

Kažkas tekinomis pripuolė prie durų, ir Asta įsitempė išvydusi tą blyškią panelę, gyvenime, ko gero, saulės nemačiusią.

52

— O, tai jūs!.. — Melita džiugiai atsiduso, bet tuoj pat neramiai nužvelgė Dovilės mamą. — Aš taip jaudinausi!.. Ar kas atsitiko?..

— Ne, viskas gerai. Darbe... Daug darbo... — tarė Asta smukdama į vidų. — Kur mano dukrelė?

Neišgirdo jokių kitų žingsnių, negi ji viena? Juk Viktoras jau turėjo šokti j akis... Dirstelėjusi į kambarį, išvydo Dovilę, apklostytą lyg geriausiuose kūdikių namuose. Melita ženklais kvietė pasikalbėti į virtuvę, bet Astą, reginčią, kaip ta piemenė stypčioja ant pirštų galiukų ir kuo maloniausiai šypsosi, lyg kokia srovė nukrėtė. Dar ji čia aiškins!..

Pripuolė prie lovos, išplėšė iš mergaitės rankų skudurinę lėlę, nutempė antklodę...

— Kelkis, besarmate!.. Ar namų neturi?!

Taip netikėtai išbudintas vaikas suvirkavo.

— Kur jos drabužėliai? — sviedė piktą žvilgsnį Melitos pusėn, o Dovilė pamažiukais įsiverkė, išgąsdinta šaltų mamos rankų. — Sakau, duok mano vaiko drabužius!

Melita padavė tvarkingai sudėliotą krūvelę, kurią čia pat Asta išdraikė ant lovos, ir pritūpė prie mergaitės, norėdama kiek numaldyti tą verksmą. Palietė jos rankutę, ir ūmai šniurks-

čiojimas liovėsi.-

— Teta Melita!..

v

— S iki ta! Renkis greičiau, taksi laukia! — Asta kietais klubais nustūmė priklaupusią merginą, puolė valkstyti šiltus drabužėlius, ir Dovilė, godžiai prasižiojusi, ritantis ašaroms kaip pupoms, ėmė bliauti... — Sa man!.. Kad negirdėčiau!..

Kišk ranką, ar žliba esi!..

Melita atsitraukė į kambario gilumą. Be žado stebėjo, kaip mikliai švaistosi tos juodaplaukės rankos, kaip kruta pirštai, spindintys nuo auksinių žiedų. Ji gali daryti ką nori, 53

elgtis kaip tinkama, tai jos vaikas", — bėgo mintys, ir daugiau įsikišti nedrįso. Ji matė vieną tų Klaipėdos damų, kurios išoriniam blizgesiui teikė didesnį pranašumą nei protui, negailėjo nei pinigų, nei laiko, kad tik nuo jų sklistų mados

„šauksmas". Matyt, verkiantys vaikai jas irgi nelabai jaudina.

Taip mąstydama, Dovilės užtarėja Melita jau tyliai slinko į

virtuvę, bet tuo metu vėl sučirškė durų skambutis. Dar vienas vidurnakčio svečias... Nors tiek gerai, kad šitoje beprotiškoje moterų kompanijoje atsiras bent vienas vyras, tikras vyras...

— Labas vakaras, nors jau naktis... Kas atsitiko, Melita?..

Ko tokia nusigandusi?

Asta sukando dantis. Viktoras! Laimė, tie vaistai buvo užvilkę jai tramdomuosius marškinius, bet kažin ar ilgam...

O kaip švelniai šnekina, svolačius!.. Dovilė jau stovėjo ant kojų, per kapsinčias ašaras nematydama maunamo batuko.

Viskas nutilo, jas abi tarsi sukaustė tas nekantrus ir kiek prikimęs balsas. Sunkūs žingsniai ėmė artėti, sugirgždėjo grindys, bet Asta neatsisuko. Stipriai timptelėjo aulinuką, ir Dovilė, neišlaikiusi pusiausvyros, dar stipriau apsikabino mamos kaklą. Tokias jas ir išvydo Viktoras.

— Nežinau, ne pats tinkamiausias metas, — atsklido Melitos balsas, — bet susipažinkite — čia Viktoras, mano draugas.

Draugas? Asta atsigręžė. Jos lūpas iškreipė baisi nusivylimo šypsena. Lyg matytų tai, ko protas nepajėgia aprėpti.

Dovilė nustojo žliumbti, tarytum ir jai ta mirtina tyla grasintų. Sunerimusi stebėjo rūstųjį vyrą, o šis — ką tik iš miego v

pakirdusią mergaitę. Šviesios akys, duobutės skruostuose...

Nuo vaikiško žvilgsnio Viktoras sulinko kaip senis. Lūpos krutėjo nieko neištardamos, ir tiktai galvoje skambėjo kažkokie žodžiai. Rankos tapo nejudrios, o ir pats atrodė pavirtęs į

stulpą. Pastumtum — parkluptų...

54

„Skystalas!" —- šyptelėjo Asta ir ugningu žvilgsniu tarsi prismeigė Melitą prie sienos.

— Tu kvaila ar tik tokia apsimeti?.. — sušnypštė ji, kuo arčiau kišdama Melitai j akis savo nemielą veidelį. — Nebūtų

vaiko, aš tau, kurva, plaukus nuraučiau!.. Ko spoksai, kale tu!..

Melita sudrebėjo lyg šaltu vandeniu perpilta, aiktelėjo ir griebėsi už krūtinės, o Asta jau tiesė smailius it pieštukai nagus, kažką ketindama daryti, tačiau kitą akimirką tas siaubingas vaizdas dingo už Viktoro nugaros. Melita kvapstė orą, nieko nesusigaudydama, ir tada tarsi kažkur virš jos galvos iškilo prislėgtas balsas, aiškiai išgirdo tariant:

— Baik tuos cirkus, Asta!.. Tu žinai, kad esi neteisi.

Jie pažįstami?.. Gal net artimi? Negali būti!

O Asta užvertė galvą, atkišo dailų smakrą ir iškilia krūtine prisiplojo prie Viktoro, tarsi užstodama Dovilę bei norėdama pastumti jį į tos išblyškėlės glėbį.

-— Na tvok! Tvok, kiek turi jėgų, ko lauki!.. — griežė

dantimis ji. — Nori apginti savo kekšytę?

— Pati tu tokia!..

— Tu nedrįsk manęs su ja lyginti! — cyptelėjo Asta dar aršiau šliedamasi prie baisiai nepaslankaus kūno. — Radai ką dulkinti!.. Pažiūrėk, juk ji beveik nepilnametė! Visai protą praradai kalėjime! Oi, nelaukiau, Viktorai, to iš tavęs!..

— Dink iš čia!.. Ciuožk, kol rimtai negavai į galvą!

Melita užsimerkė. Rodės, neišvengiamai pasigirs skambus pliaukštelėjimas, bet vyriškos rankos atstūmė įtūžusią gražuolę, ir ši išsitiesė ant lovos, neva su nežmoniška jėga susidūrusi. Dovilė, išvydusi šalia bejėgiškai parpuolusią mamą, vėl paleido dūdas.

Atgavusi šiokią tokią nuovoką, Melita šoko į jų tarpą.

— Liaukitės!.. Kas čia darosi? Jūs... jūs pažįstami? —

stebėjo ji tai paniurusį Viktorą, tai lėtai iš lovos besikrapš-

tančią Astą.

55

— Cha, sušnekėjo!.. — piktdžiugiškai šūktelėjo ji. —

Pažįstami!.. Tai artistė! — vėl įsisiurbė akimis į mirtinai išblyškusią merginą. — Jis mano vyras, supranti, varnele tu!..

Trankotės po Nidas, manote — nesužinosiu?..

Viktorą ištiko nervingo juoko priepuolis. Kraipydamas galvą vos pratarė:

—• Geriau jau patylėtum!..

— Palauk, Viktorai... — Melita jau beveik suvokė, kokioje bjaurioje padėtyje atsidūrusi. — Ar ji tiesą sako? Tai tavo žmona?

— Buvusi! — su pasidygėjimu ištarė jis.

— Kokia buvusi! — paniekinamai atšovė Asta. — Atsipeikėk!.. Mes vedę! Negi tu nori mane priversti kiekvienai tavo kurvai rodyti pasą? — ir ūmai, susizgribusi, kad Dovilė

vis ryja ašaras, puolė guosti: — Neverk, dukryte... Matai, koks tavo tėtis!.. Nė kiek mes, vargšės, jam nerūpime!

Melita susiėmė už galvos... Už ką jai toks pažeminimas?

Kam visas šitas spektaklis? Viktoras tylėjo nuleidęs galvą, ir ji pasijuto kaip paskutinė niekše, gebanti meistriškai ardyti svetimą gyvenimą, bet per silpna, kad pažvelgtų tiesai į akis.

Nežinia iš kur radosi jėgų valdingai užrikti:

— Lauk!.. Lauk man iš akių! Kad nė kvapo jūsų čia neliktų!

Viktoras ruošėsi kažką sakyti, bet ir jam kliuvo toks pat neapykanta degantis žvilgsnis.

— Aš pasakiau: lauk!.. Abu!

Pirmoji atsigavo Asta. Rūpestingai nušluostė žiemiškai apmuturiuotos Dovilės ašarėles, pakštelėjo į paraudusį žanduką, ir abi ištipeno neatsisveikinusios. Viktoras vis ramstė

sienas, o Melita dar plačiau atlapojo duris į laiptinę.

— Melita, aš tau viską paaiškinsiu...

— Ačiū, man jau visko gana, iki kaklo!..

— Bet kaip tu nesupranti!..

56

— Aš pasakiau!.. Eik... ir gali pamiršti kelią į mano namus.

Įsisukęs tarp jųdviejų skersvėjis užmetė merginai kelias plaukų sruogas ant kaktos, todėl veltui Viktoras išeidamas bandė sugauti jos žvilgsnį, kadaise tokį mielą, kadaise...

*

Živilė buvo priblokšta: joje maišėsi ir nuostaba, ir sumišimas, tik džiaugsmas buvo likęs už šito buto durų. Dievaži, išvydusi neišvaizdų penkiaaukštį, per kokius Klaipėdoje ir saulės neregėti, ji nė neįtarė, į kokį rūmą gali pavirsti standartinis trijų kambarių butelis. Jokių sienų...

vien kolonos, prilaikančios lubas, bauginanti erdvė, ir ji sustojo kaip įbesta, nesiryždama žengti toliau. Lyg vaizdas galėtų sutavaruoti ir išnykti arba kolonos — neatlaikyti lubų.

Donatas buvo drąsesnis. Jo vos įžiūrimas šešėlis nusklendė lygiu blizgančiu parketo paviršiumi ir atsimušė į židinį, kuriame stirksojo beržinės pliauskos. Živilė jas matė taip ryškiai, tarsi dailininko teptuku būtų pagražintos.

— Na, kaip?.. — uždėjo masyvų delną ant marmurinio židinio atbrailos. — Kaip tau čia patinka? Nieko sau lizdelis, tiesa?

v

Lizdelis? Čia juk menė su kolonomis! Visur blizga, tviska, dar dažų kvapas neišgaravęs, tik tas kampas, matyt, buvusi virtuvė, kažkuo primena šiuolaikinį barą — stiklinės lentynėlės, slėpingos švieselės virš aukštos pertvaros. Tiktai kėdės jokios...

— Truputį nyku, — mąsliai tęsė jis sukiodamasis, — be baldų nykoka... Vienas pats nieko nenorėjau pirkti. Aš jau kaip nors prie tavo skonio prisitaikysiu, svarbu, kad tau pa-57

tiktų. Matei, kaip vonia įrengta? Sakė, sukišo apie penkiolika tūkstančių žalių. Net sauna yra, ateik...

v

Donatas kiek paėjėjęs sustojo. Živilė lyg apdujusi spoksojo į židinį.

— Argi čia reikia kokių nors baldų?

Jai ir taip buvo gražu. Ypač židinys. Pastatytų šalia jo seną krėslą, apsivilktų karalienės Viktorijos laikų suknele, kur nors netoli pora dalmantinų — ir pasijustų tokia dama... Tačiau bemat tokią viziją nubloškė šalin. Įsisvajojo miesto bobelė!..

Pakaktų prie židinio kad ir padėvėto čiužinio ir poezijos tomelio. Taip ir pasakė Donatui.

— Poezijos? — nustebo šis. — Tu mėgsti eilėraščius?

— Taip, o kas?.. Kai toks židinys... — ji nutilo, staiga supratusi, kad jie truputį skirtingai vertina šitą buto puošmeną. Donatas, be abejo, žino jo kainą, kuo ji niekada ir nesidomėtų — jei išgirstų, kaipmat pamirštų. Todėl, kažką sušnekėjusi apie romantiką, pasijuto suvis tolima tam pasauliui, kuriame Donatas buvo vienas iš viešpačių.

„Poezija... — atlaidžiai šyptelėjo Donatas stebėdamas Živilę. — Vargšų pramoga. Nepažįstu nė vieno biznieriaus, kuris kvaršintų galvą tokiais dalykais. Bet nieko, su tokiu pomėgiu lengviau susitaikyti nei su pamišėliška aistra kaktusams.

Jo žvilgsnis išjudino merginą. Žengė kelis žingsnius, bet prabangi erdvė išsyk pašaipiai atkartojo kulniukų kaukšesį

ir sustabdė ją. Lyg atsidūrusi kryžkelėje, apsidairė. Bent tą akimirką, Donatas buvo tikras, ji negalvojo nei apie židinį, nei apie poeziją. Tokios sutrikusios dar nebuvo matęs.

— Na, ko tu?.. — priėjęs padrąsinamai paėmė už rankos. — Tau nepatinka mūsų butas?

— Nežinau, Donatai, — ji nuleido galvą, — bet man baugu, kad viskas, ką mes darome, yra viena didžiulė klaida.

Širdis nujaučia — negali viskas taip gerai klostytis. Aš bijau, kad mes rytoj galime išsiskirti.

58

— Išsiskirti? — šuktelėjo Donatas apstulbęs. — Kas mus gali išskirti? Niekas pasaulyje!..

Živilė atsikvėpė, pakėlė akis, skausmingas ir tyras. Jose niūriai švietė tas grėsmingas žodis:

v

— Pinigai... Žmonės skiriasi, kai jų trūksta arba kai per daug.

— O dabar tu paklausyk manęs, — Donatas tvirtai su

ėmė merginą į glėbį ir priglaudė prie savęs taip, kad šnibždėdamas lietė lūpomis jos skruostą: — Aš tave myliu!.. Ir aš, ir mano pinigai būsime tik dulkės ant tavo batelių, nes iš

tikro, išskyrus tave, nebeliko ko siekti. Zivilėle tu mano, ištisus septynerius metus svajojau apie tave ir, jei kas bandys mums sutrukdyti, nušluosiu nuo kelio per sekundę... Į miltus sutrinsiu...

Ji pasijuto kaip sapne ir tik suprato, kad jau yra pabu-v

čiuota, bet džiaugsmo vis nejautė. Širdis, trumpam tešoktelė-

jusi iš laimės, vėl ėmė plakti lyg padūkusi. Dieve, kaip jam paaiškinti, kad ant šio ištaigingo parketo, tarp tų baltų kolonų ir pastelinio atspalvio sienų ji jaučiasi svetima ir tik truputį mylima. Ko gero, tokia būsena apima daugumą moterų, kurios vienos vienintelės nakties, praleistos su mylimuoju, nelaiko naujo gyvenimo pradžia, o tik silpnybės požymiu.

— Na, sakyk ką nors, netylėk!.. — lyg tyčia sukuždėjo Donatas, vis nepaleisdamas iš glėbio. — Kai tu tyli, man atrodo, kad pradedi manęs nekęsti. Juk taip nėra?..

v

— Aišku, kad ne, — padėjo galvą jam ant peties Živilė.

v

Ak, kaip gera šitaip rymoti! Žinojo, jog taip įstengtų stovėti ilgai ilgai, gal net su džiaugsmu jo glėbyje užmigtų. — Aš

bijau tavęs netekti...

— Kodėl netekti?.. Juk mes viską darome tam, kad būtume kartu, kad išsipildytų troškimai, kurių už jokius pinigus nenusipirksi. Ar tu trokšti ko nors štai dabar, šią akimirką?

59

Živilė nusijuokė. Taip, ji kaip tik pagalvojo...

— Na, sakyk, sakyk!.. — pralinksmėjęs Donatas atsitraukė per žingsnį, pasiruošęs virsti stebukladariu, ir matydamas, v

kad Živilę jau užvaldė pagunda, tik įgimtas kuklumas trukdo tiesiai drožti, dar nekantriau šūktelėjo: — Sakyk, nebijok!

— Židinys, — parodė į jį akimis, — jeigu jį užkurtumei, gal tada pasijusčiau smagiau.

— Ir tik tiek? — nusikvatojo Donatas. — Mielai!..

v

Bet po minutės juokas suėmė Živilę. Pasirodo, nė vienas su savimi ncsinešiojo nei degtukų, nei žiebtuvėlio — jokios ugnies, tad toksai mažas noras įvarė Donatui rūpestį. Net bandė teoriškai išmąstyti, kas atsitiktų, jei nukirptų šaldytuvo laidą ir du plikus galus — į židinį... Gal pakaktų trumpo sujungimo? Juk malksnos gražu pažiūrėti kokios sausos...

Laimė, virtuvės kampe šalia plieninės kriauklės stovėjo naujutėlaitė dujinė viryklė su automatiniu liepsnos degikliu. Jis ir išgelbėjo. Atplėšęs gabalėlį tošies, pridegė ją nuo dujinės degiklio ir tarsi Prometėjas, akylai delnu dangstydamas ugnelę, nulakino iki židinio. Blūktelėjus liepsnai, marmuras tarsi atgijo, nugludinta plokštuma šoko kartoti neskubrius Donato judesius. Jis nusivilko striukę ir patiesė priešais ugniakurą.

v v

-— Eikš, Živile, sėsk... Čiužinį jau turime, šviesą irgi, o tuoj bus dar viena staigmena. Dar vienas tavo noras, gal net pats slapčiausias...

Ji atsisėdo, rankomis apsivijo kelius ir įsmeigė akis į stambias pliauskas, kurių krašteliais bėgo pirmosios liepsnų skarelės. Nedrąsios, kaip ir jos pačios mintys. Taip norėjo tikėti, kad visos jos abejonės pavirs pelenais, su kokiu malonumu išžarstytų jas pavėjui! Bet ne, širdin skverbėsi baimė, kad besikalančios prabangos daigeliai neleis įsiplieksti tikrajai liepsnai, ji atsidūrė ten, kur baigiasi meilė. Net šviesa, sklindanti 60

iš židinio, krintanti ant jos apkūnių rankų, irgi — šalta, ne

šildanti, tarsi laukianti, kol jos vietą užims ta laibakojė Inga, teisėtoji Donato žmona, o ji, kad ir kaip dangstytųsi tyriausiais jausmais, viso labo tik jo meilužė. Dar ne tokia jau ir vykusi... Vien prisiminusi tą tolimą susidūrimą su Inga per v

Donato gimtadienį, Živilė krūptelėjo. Tarsi išgirdo jos tada su nemoterišku įtūžiu sviestus žodžius: „Ką tu, žiurkute, Dievo karve, supranti apie gyvenimą?.. Lįsi... akis iškabinsiu!"

Ji paslėpė veidą tarp kelių — jokio džiaugsmo, jokio palengvėjimo stebint liepsnos šokį. Ne žmona ji, tik meilužė...

Marmurinis atspindys, plevenantis menėje. Prie malonumų

puotos stalo jos nebus. Nenori. Mieliau pasirinktų kitą malonumą — pasilikti prie židinio vienui vienai. Kai buvo tokia, tarsi visų užmiršta, pakakdavo prisiminti Donatą, ir krūtinę užliedavo šilumos banga. Ne, tegu Donatas vienas sėdi prie jų stalo.

Ji nepajuto, kaip Donatas patyliukais nusėlino į virtuvę ir grįžo nešinas vyno buteliu. Iškalbingai pakreipė jį taip, kad v

kuo aiškiausiai matytųsi etiketė. Živilė neįstengė nuslėpti nuostabos, vos neaiktelėjo, supratusi, kad tai ta pati markė vyno, kurį jiedu kažkada ragavo per pirmąjį pasimatymą. Bet iš kur jam žinoti, kad tie metai neišdildė iš jos atminties tokio mažmožio kaip, regis, vienas iš tūkstančio vynų pavadinimų?

— Prisimeni?.. — džiūgavo dėdamas tiesiog sau po kojom dvi taures. — O kaip aš jo ieškojau!.. Įsivaizduoji, pas mus jo seniausiai nebėra. Niekas nebeįveža. Skambinau draugeliams į Maskvą, ten ir rado, matyt, užsilikusį nuo tarybinių laikų. Įdėjo į lėktuvą, ir Palangoje stiuardesė perdavė.

Betgi kad stebėjosi!.. Tokį pigų sausvynį, ir dar vieną butelį, iš Maskvos!.. Sako, netikėjau, bet dabar matau, kad jūs, pri-baltai, iš tikrųjų truputį čiochnuty! — jis susijuokė, bet nelinksmai. Pripylė taures. Vieną padavė Živilei, kurios veidu 61

vėl vaikščiojo ugnies šešėliai. — Išgerkime... Už įkurtuves ir kad šių namų dvasia mus amžiams sujungtų.

Jis atsisėdo kaip įprastai išskėsdamas kojas ir rankas —

lyg kokioje irklinėje valtyje. Šypsojosi ta pačia šypsena, kuri Živilę priversdavo įsitempti. Ne, jie ne meilužiai, pagalvojo ji, menka ta jų patirtis, mažos pergalės, maži nusivylimai, ir tikra aistra tik probėgšmom sujaukdavo jausmus.

Židinys įsidegė. Beržinės malkos ūžė ir spragėjo skleisdamos kvapnią šilumą. Pirmosios sutemos, sulipusios pro skaidrius langus, traukėsi į pašalius. Dviejų žmonių šešėliai užaugo iki lubų, tik vyno butelio drūžė tebejuodavo ant parketo, regis, jau nebe tokio lygaus ir gąsdinamai skambančio.

Tamsoje prasmego visi žemiški turtai, taip bauginę Živilę.

Viskas išnyko. Teliko vynas, židinys ir jiedu.

— Bet tai dar ne viskas, — nutaisė mįslingą miną Donatas ir, iš džinsinio švarko kišenės ištraukęs kažkokius popierius, išlankstė juos ir paklojo ten, kur buvo daugiau šviesos. —

Stai, pažiūrėk, kas čia... Užmesk akį, nebijok!..

Živilė kiek nugėrė iš taurės, susidomėjusi pasilenkė, ir kaipmat naujos liepsnos plastelėjo jos krūtinėje. Anketos!..

Vardas, pavardė... gyvenamoji vieta... Jaudulys nuplikė iki panagių. Skruostai įkaito. Nė pati nesuvokė — nuo vyno ar nuo tos židinio kaitros ėmė svaigti galva.

— Kažkokios anketos... — ji vengė tiesaus žvilgsnio, —

nieko nesuprantu.

-— Nu jo!.. — smagiai sukinkavo Donatas. — Kažkokios!.. Tu kaip pasakysi!..

Stojo tokia tyla, kad buvo baugu ją pertraukti savo kvėpavimu. Netaręs nė žodžio, Donatas skimbtelėjo taure į taurę paragindamas Živilę išgerti. Ta proga! — kalbėjo jo akys, degančios ir žibančios, tarsi jose būtų susimaišiusios tos dvi šilumos — vyno ir židinio. Donatas atkišo iš kažkur ištrauktą 62

rašiklį. Živilei dingtelėjo, kad jos rankos virpa ir ji jaudinasi kaip tikra jaunamartė. Ji tarsi apgirto iš tos laimės — viskas paniro rūke, tik anketas iš civilinės metrikacijos biuro tebesapnavo toliau. Vestuvines anketas...

— Na ką, būsimoji žmonele, — stebėtinai paprastu balsu tarė Donatas. — Tu rašyk mano duomenis, aš — tavo. Padėkime viens kitam draugiškai.

Jis ėmėsi darbo. Živilė taipogi kniūpstomis pasilenkė, juodi kaip derva plaukai uždengė jos laimingą šypseną, bet Donatui pasirodė, kad ji pernelyg greitai atsitiesė nuo savosios anketos.

— Ei, kodėl nerašai? — nustojo krebždėti jo rašiklis. —

Mano pavardės nežinai?

Ji pastūmė lapą jo pusėn. Kažkoks užrašas netvarkingai bangavo per visas anketos grafas. Ryškiai švietė vienas vienintelis šauktukas.

— Ei!.. Tu ją sugadinai!

Ji šypsojosi, pripažindama savo kaltę. „Aš tave myliu!" —

ir vos supratusi, kad Donatas tai perskaitė, čia pat padėjo galvą jam ant kelių lyg leisdamasi nukirsdinama. Kaip didžiulė švelni katė stipriai prisiglaudė:

— Aš netikiu!.. To negali būti! Turbūt sapnuoju...

Donatas sutriko, pajutęs, kaip jos veidas, įremtas į kojas, keistai trūkčioja. Bandė paglostyti jos drebančius pečius, bet ranka negrabiai slystelėjo, ir tiek...

— Živile... juk viskas seniai nuspręsta, nusiramink, —

bet tuoj pat pagalvojo, kad jos jaudulys visiškai pateisinamas: ir tas butas, ir anketos... — Būsi... būsi mano žmona.

Jis paglostė jos kaklo odą, prisilietė tarsi prie kokios dievybės, ir Živilė pajuto, kad šalia visų laimingos moters pojūčių atsirado kitas, viską nustelbiantis — jo pirštų šiluma.

Ašarų nupiltu veidu ji įsikniaubė jam į krūtinę.

63

— Na ko tu!.. — ramino Donatas. — Juk viskas gerai!

Mes kartu, niekas mūsų nebeišskirs...

Jis paskandino veidą į jos plaukus, įkvėpė jos kūno kvapo, jaudinančio tarsi kvapas kūdikio, apie kurį jie svajodavo ir kartu, ir atskirai. Kaip kvepia jo mylima moteris! Regis, visos iki tol sutiktosios buvo bekvapės tarsi šmėklos, ir jis pats toks... Dieve, kad ji žinotų, kaip jis ją myli! Neįmanoma jokiais žodžiais nusakyti! Tik ši moteris, kurios apvalaus kaklo odą jis tuoj pat palies savo lūpomis, turi mistinės galios nustumti akmenį nuo gyvos versmės, apie kurią nemylimas žmogus tiesiog nieko nežino, ir tas pilkas, beprotiškas pasaulis su visais žiauriais prisiminimais dings už šio buto sienų.

Neliko jokių minčių, tik noras jausti tai, ką mato. Moteris pasidavė vyriškų rankų jėgai, tarsi ištirpo glėbyje ir leidosi bučiuojama. Visada, kai ji kone alpdavo nuo jaudulio, jai pasivaidendavo, kad netenka sąmonės, pajutus jo kūną — netenka savojo tarsi įgydama dalelę nemirtingumo...

Židinys ir toliau šnibždėjo savo šneką, nebemetė ant lubų

šešėlių — tik savo paties atšvaitus. Skaudžiai dzingtelėjo stiklas. Tai taurė atsimušė į židinio marmurą. Bet nesudužo.

Živilė pakėlė galvą, tarsi tas dzingtelėjimas visų pirma būtų

nuskambėjęs jos sieloje ir tik po to — prie židinio.

— Kas čia buvo? — paklausė ji.

— Taurė... Dužo, bet nesudužo. Tuoj...

Ji pamatė jo rankoje sublizgusį stiklą. Po sekundės taurė

jau blykstelėjo ore, pranyko židinio liepsnose ir taip trenkėsi į

nematomą sieną, kad šukės pakėlė pelenų sūkurį.

— Na štai! Dabar kaip turi būti. Atneš tos šukės laimę, atneš...

Donatas patenkintas suplojo delnais. Aidas lyg pabaidytas paukštis puolė iš vieno kampo į kitą. Jis paėmė likusią sveiką taurę, kurioje tyvuliavo lašelis vyno. Pripylė sklidinai v

ir paduodamas Živilei pajuokavo, kad tai bendra taurė, kaip 64

ir viskas nuo šiol bendra. Bet jos mintys vis sukosi apie tą nesudužusią taurę. Ką sako žmonės tokiais atvejais?.. Bloga lemiantis ženklas? Jei per vestuves, galbūt... Bet jie viso labo tik mylimieji... Et, bala nematė tos senamadiškos išminties!

Ji atsikratė palto ir iškart pasijuto laisviau. Dar viena taurė to ypatingo reto vyno, ir ji šauniai pasigers, kaip tada „Būrų

užeigoje", dosniai vaišinama Donato. Ji bus švelni ir jautri, kaip visos vynu nugirdytos moterys, ji liks be drabužių, kad tik mylimojo delnai kuo švelniau slystu jos kūnu... Nuo tokių minčių vėl tarsi atsidūrė ugnyje, kuri visus nuogąstavimus degino nepalikdama jokių pelenų. Pamiršęs apie tą nelemtą taurę, Donatas, šeimininkiškai jsisprendęs rankomis į

šonus, dairėsi po butą, nors ne ką galėjo įžiūrėti, nebent tiek, kad prietemoje jis atrodė siaubingai didelis, tačiau jaukus.

— Zinai, kodėl man šis butas iš karto patiko?.. Todėl, kad nėra sienų. Pagalvojau, jog tave galėsiu matyti kada panorėjęs. O tai didelis patogumas, tiesa?

v

Živilė kažką numykė. Negalėjo kalbėti pilna burna vyno, ir Donatas, matydamas tą simpatišką veidelį išsipūtusiais žandais, neišlaikė nenusišypsojęs. Pasilenkė, paėmė jos plaštaką į savo delną, tarsi tokiu palietimu norėdamas įsitikinti, kad ji ne kokia ugnies deivė, o tikrai ta moteris, kuriai jis atsidavęs visa širdimi.

— Aš irgi sugalvojau norą, — sušnibždėjo Živilė spausdama jo delną. — Norėčiau, kad sustotų laikas, norėčiau, kad atsirastų daug daug vyno ir malkų židiniui. Bent tris paras niekur iš čia nekeltume kojos... Nei televizoriaus, nei telefono, tik mes... Įsivaizduoji?

— Tris paras?.. — lyg ir bandė rimtai svarstyti Donatas. — Labai daug!.. Tiek turiu skubių reikalų, kad net ne

žinau. Va kai juos sutvarkysiu, mes čia pasislėpsime visam gyvenimui, gerai?..

65

Jos skambus juokas susiliejo su židinio švabždesiu. Jam kilo noras pasakyti, kad net šis juokas jį jaudina, bet pabijojo, kad tai gali suskambėti vulgariai. Pernelyg įprato slėpti jausmus ir rodytis esąs rūstus bei įžūlus. Tame kitokiame pasaulyje, kur viešpatauja savi įstatymai, jis nebeišgyventų.

Jis pavargo kasdien rizikuoti ir bėgti nuo pavojų, prarado malonumą skaičiuoti pinigus, jam iki gyvo kaulo įkyrėjo jaustis nesaugiam, ir štai toks juokas — patsai geriausias atpildas. Jis globos ją, bus jos mielas ir prieraišus gyvulys, jam nusispjauti, ką kalbės buvę jo bendrininkai: išdavė, atsimetė, ar tiesiog protas pasimaišė. Ne jiems žinoti, koks galingas ir neįveikiamas tapo, kai ši moteris jam pasakė: „Taip!.."

Živilės prasta nuotaika išnyko be pėdsakų, ir ji ramiai, nepurkštaudama klausėsi Donato kalbų, kaip šis butas turėtų

atrodyti. Kėdės, stalai, indaujos, odiniai ar antikvariniai baldai — ji be paliovos šypsojosi, tarsi sakydama: man vis vien, viskas tinka. Nesiginčijo, tarsi įsijautė į nuolankios ir paklusnios žmonos vaidmenį, tik kai Donatas užsiminė apie lovą —

svarbiausią jaunavedžių baldą, ji įsikišo. Ne, nesiėmė spręsti, kuriame kampe jų laukia saldžiausi sapnai. Tikino žinanti specialistą, kuris tokią vietelę nustatys neklysdamas. Donatas netikėjo savo ausimis — lovų specialistas?.. Matydama jo nepatiklumą, ji skubėjo papasakoti, kad kaip tik paskutinėmis dienomis jos buto kaimynė guodėsi niekaip negalinti atsikratyti katino, jauno ir mėgstančio žaisti, bet tokio ėdraus ir išrankaus, kad tiesiog gyvas vargas su juo. Keliskart ištrenkusi lauk, bet kur buvęs nebuvęs vėl apie duris braižosi, v

kniaukia per naktis, kol įsiprašo. Donatas žvilgtelėjo į Živilę kaip į pokštininke, bet ūmai jam taip pagailo to vargšo katino, ujamo iš namų vien už tai, kad jis nieko negali padaryti su savo žarnokais. Liks rainis be pastogės per patį viduržiemį, gaila... Ir tuoj pat susigriebė, kad dar vakar jis galėjo šaltai 66

kaip belgas klausyti Ovidijaus nuosprendžio naujam jų prie

šui, kuris, be katino, galbūt turėjo ir žmoną, ir ne mažiau už

tą padarą žavesnius mažylius.

— Puikus sumanymas, Živile! Rytoj pat tempk tą rainį

čionai, — entuziastingai linkčiojo Donatas ir jau susimąstęs pridūrė: — Tiesa, nepamiršk paso...

— Savo?

— Negi to katino! — jis linksmai sublizgino dantimis. —

Aišku, kad savo. Man reikia sutvarkyti šito buto dokumentus. Noriu, kad jie būtų tavo vardu, jau, galima sakyti, žmonos, — ir pastebėjęs, kaip, bandydama karštai protestuoti, ji kelia rankas, užšoko už akių: — Taip reikia!.. Išlįs koks menkniekis, ir iškart pjaus su viso turto konfiskacija. Tad kam rizikuoti? Tavo vardu ramiau...

Živilė tarsi kokį voratinklį nuo veido nusibraukė.

— Bet juk tu man pažadėjai, kad mesi visus tuos nešvarius reikalus!..

— Žinoma, taip ir bus! — nė nemirktelėjo Donatas apkabindamas moterį per pečius, bet ji žiūrėjo visai į kitą pusę, netgi ne į židinio mirguliavimą. — Na, Živile! Būk protinga, suprask, kol kas negaliu. Turiu suvesti Ovidijaus žmogų su savaisiais, perduoti visus tuos kontrabandinius dalykėlius į jų

rankas. Nežinai, kokie ten dideli pinigai vaikšto, negalima taip viską palikti likimo valiai.

— O aš maniau!..

— Živile! — nusivylimas jos balse jį kiek suerzino, bet pasistengė būti kantrus. — Tai užtruks porą savaičių, ne daugiau. .. Kaip tik iki mūsų vestuvių. Ovidijui viską paaiškinau.

Atrodo, suprato.

v

Živilę apėmė smalsumas. Neištvėrė nepaklaususi, kaip jo geriausias draugas reagavo į žinią, kad jiedu nusprendė susituokti. Donatas paniuro, bent taip pasirodė jai: 67

-— Niekaip... Aš jam apie vestuves dar nieko ir nesakiau.

Ir taip buvo surizgęs, o čia... — nebaigęs minties apsimetė, kad nori žūtbūt išgerti. — Jis tau niekuomet nebuvo abejingas, bijau, kad tai ne į gera.

— Kodėl? — ir nustebo, ir gąstelėjo Živilė.

— Pati žinai... tos rožės. Ir dabar klausė, ar nežinau tavo telefono. Sumelavau, kad ne. Nujaučia, kad kažkas tarp mūsų yra, ir tik kai galutinai apsipras su ta mintimi, tada ir pasakysiu. Žodžiu, viskas išsispręs per mėnesį...

Ji patikėjo. Mėnesį... O nuo rytojaus po šitą menę ims vaikščioti besotis katinas. Jaunas ir mėgstantis žaisti. Ieškos vietos, kampelio jų meilės guoliui. Regis, pats metas nustoti nerimauti, tik va apmaudu dėl anketos, sugadintos brūkštelint tuos svarbius žodžius, kuriuos drovėdavosi garsiai ištarti.

Kur kas maloniau būtų, jeigu jos dabar voliotųsi čia pat tvarkingai užpildytos.

— Nepyksti, kad sugadinau anketą? — liūdnai prigludo ji. — Nežinau, kas man šovė į galvą... Matyt, iš tos laimės.

Donato veide atsirado jau matyta paslaptinga išraiška.

— Mieloji!.. Tu susidūrei su labai praktišku vyru. Aš numatau visus ėjimus į priekį.

Ir, jos nuostabai, jis ištraukė iš švarko kišenės kiek aplamdytas dvi naujas anketas.

Kitoje repeticijoje Dovilė nepasirodė.

Ir tiek to. Melita norėjo kuo greičiau pamiršti aną beprotišką naktį, kai toji auksais apsikarsčiusi gražuolė vos jai akių

neiškabino. Koks absurdas!.. Nei juoktis, nei verkti. Melita 68

vis ragino vaikus susikaupti, bet jie tarsi nujautė, kad to labiau trūksta pačiai vadovei. Vos kas, ji susierzindavo, nebejuokavo, kaip paprastai, ir mergaitė, vietoje Dovilės vaidinanti Mitilę, kaip tyčia klydo kas antras sakinys, negana to —

dar imdavo kvailai kikenti, bandydama vadovės kantrybę. Ne vien tik ji, Melita, pagalvodavo, kad Dovilė kuo puikiausiai tvarkėsi su nelengvu vaidmeniu.

Dovilė!.. Tai štai iš kur tas panašumas, vertęs atmintyje kratyti visus pažįstamus veidus. Kaip iš akies luptas Viktoras!

Netgi duobutės skruostuose... Visa j tėvą. Vargšė mergaitė!

Teisybę sakė toji kaimynė, kad nepasisekė vaikui su tėvais.

Vienas ir kalėjime spėjo pagyventi, o mama, aiškiai matyti, gimusi po nerūpestinga žvaigžde, daugiau dėmesio skiria savo apdarams nei dukrelei, kuri tarsi tarp dviejų girnų papuola šokus jos tėvams aiškintis santykių. Šitoks sutapimas!.. Kad bent žodžiu Viktoras jai būtų užsiminęs, jog turi dukrą, vardu Dovilė, juk iškart būtų atėję į galvą paklausti: o gal ta pati iš jos trupės?.. Nors ko čia stebėtis! Klaipėda — ne toks didelis miestas, kad atsitiktinai nesusikryžiuotų keliai, ir vos ji tapo neabejinga tam vyriškiui liūdnu veidu, likimas kaipmat dūrė pirštu į ją — atlaikyk, brangute!.. Išmesti, išmesti iš

galvos tą Flinstounų porelę! Kuo greičiau pamiršti tą purvą, j kurį buvo įstumta!..

Į repeticijos pabaigą salėn ėmė rinktis tėvai. Taip būdavo tais atvejais, kai artėdavo koks rimtesnis vaidinimas ir tekdavo aptarti šiokius tokius rūpesčius. Jie susėdo kas kur, ir salė

nebeatrodė tokia tuščia. O vaikams, regis, tokio dėmesio ir trūko — ėmė vaidinti įsijautę, tad Melita bemat pamiršo visus nesklandumus. Pasibaigė repeticija, mažyliai pabiro į salę, sutūpė tėveliams ant kelių, įsitaisė šalia. Melita, tarstelėjusi, kad užlaikys ne ilgiau kaip penkiolika minučių, priminė, jog 69

pagrindinis vaidinimas ne už kalnų, todėl būtų puiku, jei, išleisdami savo vaikus į kitą repeticiją, panaršytų po stalčius ir, radę kokią gražesnę sagą, blizgančios medžiagos atraižą ar nebemielą papuošalą su stiklinėmis akutėmis, įdėtų jiems.

Viskas pravers premjerai — aktorių kostiumai turi atrodyti kuo puošniau. Ji ir pati nusistebėjo, kad, būdama vidujai sudirgusi, palyginus taip sklandžiai dėstė mintis. Jau į pačią pokalbio pabaigą, kai tėveliai beveik nebeturėjo klausimų, ji išvydo kažką įeinant į salę. Tai buvo moters siluetas, ir Melita pamanė, kad pavėlavusi mama ieškosis vietos salėje, bet šioji nė nestabtelėdama žingsniavo scenos link. Ją pastebėję tėvai ir mamos ėmė varstyti akimis prabangius kailinius, vertus tikros ponios, nors moteris atrodė pilna mergystės ugnies, ypač akys, žybsinčios kaip ir didžiuliai masyvūs auskarai.

Melita suskubo atsisveikinti, bet kailiniuotos damos žvilgsnių

užhipnotizuoti tėvai ne ką tegirdėjo, jie tarsi nujautė, kad tuoj tuoj įvyks kažkas netikėto, ir tokio įvykio nuojauta nenoromis kaustė juos. Melita suvirpėjo atpažinusi Astą, tarsi iš

šalies išvydo save — silpną ir apimtą nervingo drebulio, negalinčią pasijudinti iš vietos, lyg pervertą Gorgonės žvilgsnio.

„Užklupau tave, paukštyte!" — sakyte sakė kiekvienas Astos judesys, ir atsidūrusi tarp Melitos ir salėje sėdinčių tuzino tėvelių, ji atgręžė į juos iškankintos moters veidą.

— Ko jūs klausotės tos piemenės! — pakilo viršum visų

rėžiantis balsas. — Kalba apie meilę, o kas jos galvoje — ar žinote?.. Kaip ji gėdos neturi žiūrėti jums į akis! Vilioja vedusius vyrus, krušasi su sponsoriais — puikus pavyzdys jūsų

vaikams! Pasižiūrėkite, kaip nė kiek nerausta, puikiai vaidina!

Jūs norite, kad ji to išmokytų jūsų vaikus?

Salėje stojo mirtina tyla. Melita išblyško ir apsidairė, lyg jai būtų pradėjęs krikti protas. Toks spoksojimas įkvėpė Astos balseliui dar aukštesnių gaidų.

70

— Tik pažiūrėkite!.. Ji tyli, bijo, neturi ką pasakyti!

— Asta, užtilk!..

— Pati užtilk!.. Tu manai, kad aš leisiu išskirti savo šeimą? Tau vis dar negana mano ašarų?.. Tau mažai vyrų gatvėje? Kekše tu nelaiminga!..

To jau buvo per daug! Melita puolė į užkulisius, kur rado dar vieną žiopsinčią burną — Saulius, jos pagalbininkas teatro reikaluose, išvertęs akis spoksojo nesusigaudydamas, kas čia dedasi. O Asta nerimo, tarsi bandė savo šūkčiojimais išvilioti Melitą vėl į sceną ir galutinai ją pribaigti.

— Atitrauk nagus nuo mano vyro, girdi?! Nedrįsk prie jo prisiartinti, o tai pasigailėsi, oi, dar ir kaip pasigailėsi, kale tu!..

Sutrinksėjo kėdės, salė subildėjo nuo žingsnių. Tėvai šoko skubiai gaudyti savo nusigandusias atžalas, bet kaip apsiautė striukėm ir paltukais ir spruko iš salės. Tokios scenos jie nesitikėjo išvysti!..

— Ko stovi? — užriko Melita ant Sauliaus. — Eik, vyk ją lauk! Kad nematyčiau!.. — ir pati nubėgo į grimo kambarį.

Vaikinukas vikriai nupuolė nuo scenos. Asta jau kūkčiojo, regis, visas jėgas atidavusi griausmingam monologui, ir dabar išsekusi vos dūsavo. Lyg iš po žemių išdygęs Melitos užtarėjas jos nė kiek nenugąsdino. Pažvelgė kaip į savo šešėlį.

Neraginama nukaukšėjo salės pašaliu, nosinaite sausindama padrėkusias akis. Nebematė jokio reikalo čia būti. Kam? Salė

jau tuščia, o ta piemenė gavo neblogą pamoką. Saulius atsargiai nusekė iš paskos. Nebuvo tikras, kad įsiveržėlė nepasiliks kur fojė tykoti Melitos, bet pastebėjo ją nuskubant per aikštę tiesiai link juodo „BMW".

— Melita! — šūktelėjo vos sugrįžęs į salę. — J i nuvažiavo!..

Vaikų teatro vadovė pasirodė scenoje jau apsivilkusi paltą.

— Ir žinai, į kieno automobilį ji įsėdo?

Mergina neparodė jokio susidomėjimo.

71

— Į Simono Valaičio!.. Tik pamanyk, jie pažįstami.

O ji kažkodėl pagalvojo apie Viktoro „SAAB", kuriame išgyveno vieną didžiausių savo jaunystės nuotykių. Taip, tai buvo tik nuotykis, niekas kitas. Trumpa silpnumo akimirka.

— O kas ji tokia? — stebėjo nulipančią nuo scenos Melitą vaikinukas. — Prakeikimas!.. Taip negerai išėjo!

— Kas negerai?..

— Na, viskas!..

— Ne, aš iš akių matau, kad tu patikėjai tuo, ką ji čia pliauškė.

— Gink Dieve, Melita, jokiu būdu!

— Patikėjai... O jai to ir reikėjo.

Saulius kažką šoko lementi, bet ji nesiklausė. Pikta ant viso pasaulio pasuko iš salės.

— Ei, Melita! O kada kita repeticija? — pasivijo ją vaikino šūksmas.

— Niekada! Gana man tų visų teatrų!

Dvi naktys, praleistos su Asta, laukto malonumo Simonui neatnešė. Ne, dėl mylėjimosi technikos tos mergužėlės nepapeiksi. Kalbant krepšinio terminais, Astą galėjai sulyginti su įžaidėju, gerai matančiu aikštę ir žinančiu begales derinukų tiksliai atakai, kai štai jo žmona, dramblota ir nevikri, buvo nelyginant centro puolėjas, nemėgstantis pulti, bet sugebantis gintis. Simonas ir pats nežinojo — pulti jam ar gintis. Iš patikimų lūpų išgirdęs, kad Smakovas išpūtė

iš Klaipėdos, jis pasijuto tarsi treneris be komandos. Mokėk

„zyliukams" kiek tik nori, bet ar jie pagaus vėją laukuose?..

72

Vartosi dabar Smakovas kur nors Amalijoje ar Paima De Maljorkoje su visais jo šimtais tūkstančių dolerių, gal Amsterdame Raudonųjų žibintų kvartale dulkina mulates... Už

jo pinigus dulkina, niekšas!

Viešbučio patogumai jokio pasitenkinimo nebeteikė.

Asta irgi. Simoną it koks niežulys apėmė. Mintys apie pašlijusius „Baltik Ultra" reikalus lupo smegenų žievę lyg kokį

svogūną. Tik ašarų nebuvo. Vien įniršis, kuris jį stumdė iš

vienos vietos į kitą. Nei kontoroje, nei automobilyje, nei namuose — niekur ilgiau kaip valandą negalėjo iškęsti. Reikėjo ką nors daryti!

Grušą pagavo mieste. Du automobiliai, pilni žaliūkų ir šešiolikinių panelių, Simoną nuteikė itin prastai — aišku, kad jiems visai kas kita galvoje, kaip ir jam pačiam prieš tą nelemtą Nidą.

— Dirbam, dirbam, dziadzka!.. — spaudė jam ranką Grušas. — Nebijok, pagausim tą gaidį!

Zylės kietakaktis, regis, nė kiek nenustebo išgirdęs, kad v

Smakovas dingo iš miesto.

— Žinom!.. — patikino banditas. —Jis Lietuvoje, ir gali nesijaudinti, niekur nedings!

Matydamas patįsusį Simono veidelį, Grušas nusijuokė, sėdo į automobilį ir, ant visos gatvės užplėšęs muziką, nuva

žiavo. Negi, banditų terminais kalbant, „dėjo skersą"? Kitaip nesitampytų su mergomis! Juk šeši šimtai tūkstančių — tai ne šuns pimpalas, normalus kapitalas! Simoną apsėdo įtarimas, kad čia kažkas ne taip. Kas žino, o gal Zylės banditai pagavo Smakovą ir, kuo gražiausiai pasidaliję jo pinigėlius, dabar vaizduoja „dirbančius"? Kaip begalvosi, jų akimis žiūrint, jis — tik pinigų maišas, tiesa, jau bliūkštantis, ir tiek!..

Simonas vėl nupuolė į savo kontorą ir pasinėrė į karštligiškus skaičiavimus. Finansinė ataskaita — nuobodžiausias dalykas; niekuomet neturėjo buhalterio gyslelės ir iš visų

73

aritmetinių veiksmų domėjosi tik sudėtimi. Du mėnesius gali būti ramus — palūkanoms pinigų užteks, vėliau grįš viena kita paskola, gal kaip nors pratemps... Va jei iš kokio banko išprašytų lengvatinę paskolą, kol dar „Baltik Ultra" varo reklaminę kompaniją per spaudą ir kabelinę televiziją, tada po šešių mėnesių užkaišiotų visas spragas. Iki pat vakaro pralindėjo kontoroje spigindamas akimis į kompiuterio monitorių, kur slinko skaičių eilutės: datos, paskolų sumos, indėliai, indėliai... Žiūrėdamas į tas keisčiausias lenteles, jis pats pasijuto skaičiumi. Deja, abstrakčiu nuliu, be jokio pliuso. Tada šovė į galvą išganinga mintis — o kodėl ir jam, kaip Smakovui, neįkišti antrąkart jau užstatytų objektų? Firmos reikalai kaipmat pasitaisytų! Juolab kad visi dokumentai, reikalingi tokiai operacijai, guli pas jį seife, telieka su inventorizacijos biuru susitarti, kad jo „Baltik Ultra" balanse esantis nekilnojamasis turtas būtų „atpalaiduotas"... Taip, nebloga idėja. Jei dar kokią fermą, vėlgi susitarus su banko ekspertais, pavyktų

pateikti kaip Versalio rūmus, jis atsikvėptų visais plaučiais.

Simoną stačiai užvaldė toks sumanymas. Nei gert, nei valgyt, kaip sako. Nuo ryto iki vakaro — susitikimai. Su panašią patirtį turinčiais verslininkais, bankininkais, audito specialistais, su gudragalviais, kurie už pinigus mokėjo kurpti blizgančius biznio planus. Susitikinėjo visur — restoranuose, kavinėse, kontorose, automobiliuose, ir Simonas vis pūtėsi, kad reikalai eina kaip sviestu patepti, tik apyvartinių lėšų

trūksta. Jam ėmė ryškėti tas paprastas mechanizmas, su kurio pagalba jį Smakovas pakėlė į orą, jau regėjosi, kad ir pats ne blogiau galės atkartoti tą triuką, bet viltis, kad jis gali atgimti kaip feniksas iš pelenų, ruseno vos kelias dienas. Lyg žaibas iš giedro dangaus Simoną pasiekė žinia, kad keletas klientų prašo nutraukti sutartis ir grąžinti jų indėlius. Būtų

puse velnio, jei prašytų kokie skurdukai, vargais negalais su-74

taupę keletą tūkstančių dolerių, bet kai Simonas išgirdo jų

pavardes, gerklėje nežinia ko paliko saldu. Kurgi ne! Vieni kiečiausių Klaipėdos biznierių!.. Ir sumos, kurias patikėjo jo investicinė kompanija, pačios didžiausios — šimtai tūkstan

čių dolerių. Krachas!..

Kaip pamišęs Simonas puolė skambinti ir įkalbinėti kreditorius persigalvoti. Žadėjo netgi didesnes palūkanas mokėti — lyg į sieną. Kaip jie suuodė, kad po kelių mėnesių

grąžinti tokias sumas „Baltik Ultra" neturės jokių šansų? Viską suės tie indėlininkai, jau ir taip jo procentėlių nupenėti kaip bekonai.

Prakeikimas!

Apokalipsė priartėjo. Iš tokio debesies greitai pradės akmenimis lyti.

Simonas paprašė savo didžiuosius kreditorius luktelti savaitėlę, kad bankas spėtų paruošti pinigus. Jie maloniai sutiko, bet pro Simono ausis neprasprūdo tos keistos intonacijos, kai vėl pabandė įtikinti juos pakeisti tokį žiaurų nuosprendį

jo kompanijai. Jie netikėjo nė vienu „Baltik Ultra" prezidento žodžiu, kalbėjosi tarsi su buvusiu klestinčios firmos savininku. Kaip su mirusiu... Išvada viena: jo kreditoriai puikiai informuoti, kad šita finansinė imperija žlunga ir ateities kartoms teliks reklaminiai skelbimai pageltusiuose laikraščiuose, primenantys ano meto nevykėlį.

Salia niežulio ėmė varginti kažkoks karštis, ir tokia būsena Simonui priminė agoniją. Kas bus po savaitės, jis bijojo ir pagalvoti. Galbūt jo nebeliks tarp gyvųjų. Pasikars. O ką daugiau daryti? Po dar vienos nakties, atskiestos gintariniu viskiu, toks žingsnis Simonui nebekėlė susižavėjimo. Į kilpas tegu lenda menkystos. Jis ne toks. Kol neišbandys visų šansų, kad ir pačių rizikingiausių, nepasiduos. Simonas Valaitis niekada nepasiduoda! Vienas šansas tikrai yra — čiupti grynus 75

pinigėlius iš sąskaitos ir varyti arklius kuo toliau nuo Klaipėdos, mauti iš pačios Lietuvos. Jei turėtų atliekamą milijoną, dar pažiūrėtų, bet dabar nebėr ko sukti galvą. Bėgti! Gelbėtis!

Nudūmė į Palangą. Jam reikia pabūti vienam ar bent tarp žmonių, kurie jo nepažįsta, ir ramiai viską apsvarstyti. Žiemiškai tuščios gatvės, slenkančios pro „BMW" stiklus, tarsi suteikė erdvės apmąstymams. Nuvažiavo į aerouostą, ir kylantis į dangų lėktuvas pažadino jame optimizmą. Išmaus kaip Smakovas, tiek jį kas ir bematys!.. Ištirps tarp milijonų

žmonių, pakentės, kol vėl išmuš jo laimės valanda. Bet tie rupūžės skaitė jo mintis! Kai, pasiskambinęs į kontorą, ketino savo sekretorei iškloti paskutinę užduotį, išgirdo bjaurią naujieną: ponas Arnašius, šakėmis vartantis banknotus, kad tik nepelytų, padavė „Baltik Ultra" į teismą! O, rodos, tokie bi

čiuliai buvo!.. Piniguočiaus advokatas surašė ieškiminį pareiškimą visai paskolos sumai, bet negana to — sugebėjo, šungalvis, prispausti teisėją, kad nedelsiant būtų uždėtas areštas jo sąskaitai banke! O jei dar tą valiutinę Vilniuje iškapstys?..

Beviltiška!..

Ryt poryt iš savo migių pašoks ir kiti indėlininkai, puls jo kontorą šventai įsitikinę, kad pinigų yra į valias, tik jis, pats didžiausias miesto sukčius, nenorįs jų grąžinti! O kad gerus metus sąžiningai mokėjo procentus, kurių prilašėjo antrąkart tiek, kiek jam buvo patikėta, to niekas neprisimins. Kaip ir kodėl prarado pinigus, irgi niekam nerūpės.

Kažkur tarp Palangos ir Klaipėdos Simonas sustabdė savo automobilį. Jį sukaustė kita mintis — taigi jei įsivels teismo antstoliai, gali aprašyti ir kitą jo turtą: namą, automobilį, tą nebaigtą statyti rūmą Giruliuose, parduotuvę miesto centre, kur tvarkėsi jo žmona prekiaudama kosmetika. Išsiskirti!..

Taip, taip! Kuo greičiau išsiskirti su žmona! Teeinie jie visi velniop!.. Bent dukroms ateityje nereikės ubagauti.

76

Paskambino į namus, ir vos jam prašnekus, jį pribloškė

išgąstingas žmonos aikčiojimas:

— Ajėzau! Simonai!.. Kur tu?!

— Kas atsitiko? — suakmenėjo „Baltik Ultra" prezidentas.

— Pas mus buvo policija... Ajėzau, kas dabar bus?..

— Nepanikuok, — kiek galėdamas ramiau tarė Simonas, bet kažkas privertė apsidairyti, nors automobilyje buvo vienas, o aplinkui juodavo vien tamsūs laukai. — Sakyk, kas yra.

— Jie darė kratą, ieškojo dokumentų, — plyšojo žmona, — ir rado... rado, Jėzau, kaip baisu!..

— Ką rado? — netekęs kantrybės užrėkė Simonas.

— Rado pistoletą...

— Ką? Kokį pistoletą?..

— Nežinau... Susivyniojo ir išsinešė, — virpėjo žmona. —

Kas dabar bus?..

— Ką čia paistai! Iš kur mūsų namuose pistoletas? Ką čia sapalioji, migla tu! — susinervino Simonas, o žmona puolė

virkauti kaip nuplakta:

— Jie rado jį miegamajame, stalčiuje... Niekada jo ten nemačiau... niekada... Tu turi nuvažiuoti į policiją ir viską išsiaiškinti. Kas dabar bus?

Simonui šiaip taip pavyko apraminti žmoną ir išklausinėti smulkmenų apie kratą. Išvertę visus kampus, išlandžioję net palėpes, sienas ir grindis barškinę, kažkoks košmaras!..

O pistoletas gulėjęs miegamajame, naktinio staliuko apatiniame stalčiuje. Liepė ir jai rašyti pasiaiškinimą.

— Klausyk, žmonele, — Simonas pastebėjo, kad jo balsas skamba nebe taip paprastai, o tarsi sklistų iš kokio lavono. — Paslėpk visus savo žiedus, grandinėles ir papuošalus.

Brangesnius daiktus staigiai išvežk pas tėvus, supratai?

— Jėzau, Simonai, kas dabar bus?.. — rypavo ji toliau.

— Aš klausiu: ar supratai?

— Su...supratau...

77

— Ir rytoj pat paduok pareiškimą skyryboms, supratai?

— Su...su...

— Negailėk pinigų, drėbk visiems iš eilės, kad kuo greičiau išskirtų!.. Viskas! Aš tau paskambinsiu, — ir jau ketino išjungti telefoną, kaip atėjo į galvą: — O kaip mūsų panelės? Turbūt išsigando policijos? Nieko, nuramink ir neužmiršk prieš

miegą pabučiuoti nuo tėvelio... Na, kaip visada, pati žinai...

„Kaip visada... — nelinksmai šyptelėjo Simonas. — Nesąmonė!.. Pistoletas miegamajame — dar didesnė nesąmonė!

Jo niekada ten ir nebuvo." Neturėjo jis jokio pistoleto! Tiesa, kartais pagalvodavo, ar nevertėtų įsigyti, bet juk negali mintys imti ir materializuotis! Jie visi išprotėjo!.. Tačiau kuriems galams kažkam knietėjo jį kompromituoti? Kam?.. Kad iškeltų

baudžiamąją bylą? Girdėjo, už nelegalaus ginklo laikymą atsega ketverius metelius... Už pistoletą, kurio nė akyse nematė!

v

Vėl šmėstelėjo savimi patenkinto Smakovo snukelis —

kito jokio rimtesnio priešo iki šiol neturėjo. Be jokios abejonės, tą prakeiktą daikčiuką pakišo patys policininkai, darę kratą, bet kam?.. Kam jis, Simonas, trukdo? Tai išsigimė pasaulis!.. Parsidavėliai mentai!..

Jį ištiko silpnumo priepuolis. Telefonas pats iškrito iš

suglebusios rankos. Toks kilo neapsakomas graudulys, toks vienišas pasijuto, kad norėjosi vairą apsikabinus šuns balsu kaukti. Be garbės. Be ateities. Žlugęs visais atžvilgiais. Dieva

ži, tokia naujų laikų taisyklė: kas šiandien buvo viskuo, tas ryt bus niekas!.. Jam nebėra vietos Klaipėdoje, ten tik šalti antrankiai ir minia įtūžusių skolininkų telaukia. Teks pamiršti ir šeimą — jis turi sprukti kuo toliau nuo to pragaro!

Pažvelgė į aštuoniolikos karatų deimantais papuoštą firmos „Carter" laikrodį: septinta valanda vakaro. Istorinis momentas — Simono Valaičio karjera ritasi nuo kalno, kai, regis, viršūnė buvo čia pat. Jis duobėje, iš kurios ir ropštėsi visą gyvenimą.

78

Privažiavęs žiedą, iš kurio keliai šakojasi visomis kryptimis, Simonas nedvejodamas pasuko į autostradą. „BMW"

ūktelėjo visu galingumu, per kelias akimirkas pasiekė milžinišką greitį ir tarsi fugasinė bomba nušvilpė j rytus, iš kur kyla lėktuvai Vakarų link.

Lugeris nusirėžė savo arklišką kasytę. Pirmąsias dienas jautėsi nekaip, tarsi koks raupsuotasis. Regis, ant kaktos parašyta, kad jis vagis, vienas iš tų skustagalvių, kurie drebina tykų uostamiesčio gyvenimą. Vėliau nusiramino —

juk taip ir yra... Žinoma, galėjo plikę paslėpti po kepure, bet nuo pat jaunumės neapkentė jokių galvos apdangalų, laikė

juos neabejotinais mužikiškumo požymiais. Ir beisbolininko kepuraitę užsivoždavo tik „imdamas" automobilį.

O to darbelio buvo į valias. Ką ir sakyti, žmonės akyse turtėja. Pamena, anksčiau gerą „tačką" medžiodavo, na, porą dienų, o dabar tik žiūrėk: žybt! viena pralėkė, žybt! — kita, o jis kaip medžioklinis šuo vypso sankryžoje, nežinodamas, paskui kurį grobį sekti. Nesiterliodavo ir su išpirkomis. Savininkai iškart kreipdavosi į Zylę, ir Lugeris nematydavo nei kas iš

„otstoiniko" pasiėmė automobilį, nei kaip atskaičiuodavo pinigėlius. Gaudavo savo dalį, ir ramybė. Iš tiesų, jis jau baigė

patikėti, kad tik kriminalinėse suvestinėse automobilio nuvarymas atrodo kaip vagystė, o iš tikro jis ieško „tačkų", randa, laikinai jomis pasirūpina, ir jų savininkai su džiaugsmu sumoka jam už radybas. O tada jau paprastai kokia dienelė ir poilsio. Restoranus, naktinius barus keisdavo vieną po kito, kol kurioje nors skylėje „nusikabindavo" sugulovę vienai nak

čiai. Tada maršrutas nusidriekdavo į sodybą netoli Kretingos, 79

kurią Lugeris nusipirko dar tais laikais, kai nepriklausė nei Stuparo, nei Zylės Seimai. Saugi užuovėja. Minija čia pat.

Ir šunų lojimas girdėt per kilometrą. Bet kiekvienu kartu

„tvarkant" naktinę viešnią visos mintys sukdavosi apie Ingą, tą seksualų statinį ant dviejų stulpų. Pirmiausia apie tai ir pagalvodavo. Veidas ne taip svarbu. Jame per daug žiauraus žavesio — tokio, kad seno vagies patirtis nublankdavo, dingdavo noras juokauti, pamiršdavo gatvės žargoną ir tarsi prarasdavo gebėjimą būti savimi. Ingos vyriškas charakteris, smailūs nagai, ją supantis aromatas, netgi iš gražiųjų lūpų

išsprūdęs keiksmažodis — viskas jaudindavo Lugerį, jau nekalbant apie intymias tos pažinties puses.

Todėl, kai išgirdo, jog Doncė, pasiėmęs Grušą, išmovė

kažkur į rusyną, Lugeris ir miegodamas laikė mobilųjį telefoną po ranka. Bene paskambins ta baltoji kalė, kuri ir pati nežino, ko nori. Vieną kartą pati įsiverčia į lovą, — dievaži, gerai pagalvojus, jis ir pats būtų už tą nugaros pavagojimą sumokėjęs, na, kokius du šimtus baksų, ji to verta, oi verta!..

Bet kitąkart susitikus susidaro įspūdis, kad garsiojo mafiozo žmona apie seksą nusimano ne ką daugiau nei apie savo automobilio variklį. Stai tada — pavijo kaip šunį, bet įbruko į saują štuką baksų. Suprask, kad gudrus!.. Tepasakė: „Nu-sikirpk plaukus!.." Tikra prietranka, velniškai patraukli prietranka... Tik va, kaskart, išvydus Doncę, jam suvirpėdavo kaklo slanksteliai — nesunku buvo įsivaizduoti, kas atsitiktų, jeigu juos sugniaužtų plieniniai Ingos vyro pirštai. Nors...

Velnias žino, kiek tos smarvės beturi Zylės bendras —- nei sportuoja, nei šiaip muštynėmis garsėja. Zylė bent nevengia restorane indus padaužyti, stalus pavartyti, o jei kas šoktų

priešais, kirstų — iš akių matyti. Bet kol liūtas miega, geriau vaikščioti ant pirštų galų. Jeigu jį Doncė užlaužtų, ko gero, po valandžiukės atsidurtų reanimacijoje.

80

Tokiomis mintimis gyveno Lugeris, kai vieną popietę su

čirškė jo mobilusis telefonas. Ingos falcetas suskambo tarsi jo paties likimo balsas. Buvo kaip niekada lakoniška:

— Cia aš, Inga. Atvažiuok.

Nors miestą jau gaubė sutemos, nusprendė nerizikuoti: automobilį paliko nuošalioje aikštelėje prie baldų parduotuvės ir per dykvietę nuklampojo iki prabangaus namo, kurio baltos tvoros net žiemos tamsoje įžūliai švietė. Kaip tik, pagalvojo Lugeris, dangstydamas ausis nuo šiurkštaus ir šalto vėjo, kaip tik tokiame paslaptingame name ir turi gyventi toks egzempliorius kaip Inga. Pakvaišusi dėl kaktusų ir, reikia manyti, retkarčiais pasiilgstanti kūniškų glamonių. Kitaip ko kviestųsi? Pažiūrėti, kaip jis apsikirpo ir pasijuokti iš ausų, kurios, nors ir mažos, bet styro kaip du lokatoriai?

Baugščiai nužvelgęs ant namo sienų pritaisytas vaizdo kameras, paspaudė vartelių skambutį. Kiemo gilumoje žvaliai sulojo šunys, ir nors vartelių užraktas klingtelėjo — kelias laisvas, Lugeris patrypčiojo nesiryždamas smukti vidun. Ta

čiau mintis, kad namų šeimininkė stebi jį apsaugos monitoriuje, suteikė drąsos. Laimė, šunų nė kvapo, tik girdėjosi, kaip, kažkur uždaryti, jie priešiškai ambrijo ir dėl viso pikto Lugeris pasistengė kuo greičiau šmurkštelėti į namo vidų.

— Aš čia!..

Lugeris dairėsi, iš kur pasigirdo balsas. Aišku, visų pirma metė žvilgsnį į kaktusų oazę, bet, keista, tenai Ingos nesimatė. Tik pasikartojus šūktelėjimui, suprato, kad balsas sklinda iš rūsio, kur plytėjo baseinas, kur kadaise jis pats buvo patyręs artėjančios mirties nuojautą. Kai lipo žemyn, aiškiai girdėjo savo kvėpavimą. Regis, niekada taip nesijaudino, kaip dabar prieš išvysdamas ją po ilgesnės pertraukos..*, Inga rymojo ant baseino krašto. Jos smulkius pečius gaubiantis baltas frotinis rankšluostis krito tarsi kokia marška 81

nuo ką tik užbaigtos skulptūros. Tarp plonų pirštų smilko cigaretė. Po nuogom kojom tyvuliavo baseino vanduo, bet jokio atspindžio nesimatė. Šmėkštelėjo kadras iš filmo apie vampyrus, kurių atvaizdo neišduodavo veidrodis, ir toks palyginimas jam pasirodė pranašingas. Inga pasisuko į jį, bet dailiame veidelyje Lugeris neįžiūrėjo nieko kraugeriško, galėjo sakyti — keistai švelniai ši moteris pažvelgė į jį.

— Malonu tave matyti, — ji pasitaisė vis ant akių slystančius plaukus. — Tai kaip jaunas gyvenimas?

— Nieko, normaliai...

Lugeris arčiau nėjo. Laukė, kol šitų namų dvasia tars savo nuomonę apie jo gremžte nugremžtą makaulę — beveik taisyklingos formos rutulį. Inga žvelgė tarsi to nepastebėdama, ir jis neiškentė:

— Nusikirpau va... Plikai, kaip sakei, — persibraukė nu-džyrintą pakaušį. — Na kaip, tinka?

— Atrodai kaip banditas, — jos lūpas, sakytum, šypsena iškreipė. — Kaip nelaimingas banditas, persirgęs sifiliu...

— Ei, ei!.. — sutriko nuo tokio įžūlumo Lugeris. — Bet juk pati taip norėjai!..

— Gerai jau, gerai, nusiramink! Dabar tu panašus į žmogų. Ilgaplaukiai man visada atrodė nepatikimi vyrai.

Ji atsistojo. Rankšluostis nusmuko ant rasotų plytelių. Inga stovėjo dabar aklinai aptemptu maudymosi kostiumėliu, kūno spalvos ir truputį drėgnu, ir toks vaizdas kiek nuvylė

Lugerį, bet tuoj susigriebė: ar jis kuoktelėjęs?.. Kodėl ji turėtų

būti nuoga? Ne, jam galvoje kažkas negerai, jei tokios mintys šauna. Jis su žiemine striuke, o ji be nieko?

— Ką nors gersi? — Inga mostelėjo ranka į staliuką, kur, be vaisių, matėsi kažkokie buteliai. Laukdama atsakymo, išpūtė cigaretės dūmus tiesiai jam į veidą.

— Nebent sulčių, — sumirkčiojo „mersų" ir „audinių"

specialistas.

82

— Ko taip silpnai?

Jis patraukė pečiais. Net nežinojo — nusimesti striukę ar dar ko nors laukti? Trypčioja kaip idiotas, sulig kiekvienu jos žvilgtelėjimu vis labiau praranda šaltą nuovoką. Ko ji pasikvietė? Ko taip įtartinai varsto akimis, lyg norėdama ką svarbaus pasakyti? Inga pasiūlė jam prisėsti. Pati išsitiesė paplūdimio kėdėje, sukeitė šokolado spalvos kojas, tarsi virš jos galvos ir rankos su cigarete šviestų tropikų saulė, o ne prie rūsio lubų prilipinti šviestuvai.

Lugeris prisikliukino stiklinę kažkokio gazuoto gėrimo, vienu mauku išlenkęs nuvijo tą sausinantį gerklę jaudulį.

— Sakės, kaip nuobodu! Jau savaitė lindžiu už šitų mūrų, — kalbėjo Inga apžiūrinėdama lakuotus nagelius. — Kas geresnio girdėti ten, viršuje? — akimis parodė į lubas. —

Daug tokių moterų sutikai kaip aš?..

Ką ji čia paisto? Lugeris nejučiomis įtraukė pečius. Pasijuto nejaukiai. Negi ji, nugirdusi, kaip jis kursavo tai su viena, tai su kita kekšele iš restorano iki sodybos, ims pavyduliauti?

— Ne, Inga, ką tu šneki, — žemu balsu tarė jis. — Aš tiek daug apie tave galvojau. Kažkaip negaliu pamiršti, ir viskas.

— Tai gal įsimylėjai?

Lugeris tiesmukai dėbtelėjo į ją, nesumodamas, ką atsakyti. Ji net blakstienomis nemirktelėjo, o cigaretės pelenai patys nukrito nuo svorio. Bejausmė ir šalta tarsi žuvis stebeilijosi į jai vienai įdomų tašką kažkur anapus baseino. Rūsio skliautai raibuliavo nuo tingaus vandens teliūškavimo, tvyrantis drėgmės kvapas be paliovos kėlė Lugeriui troškulį.

— Ko tyli? — lyg gėrėdamasi ji paglostė delnu lygią, be jokio plaukelio blauzdą. — O gal visai neturi skonio?

„Arba tyčiojasi, arba nori išgirsti krūvas komplimentų, —

pasimuistė Lugeris. — Kaip ten bebūtų, po to, kai drėbė tą štuką baksų, ji gali taip elgtis!"

83

— Ne, Inga... Tau nėra lygių, bet juk tu ištekėjusi. Pati supranti, kad negaliu leisti įsibėgėti jausmams. Kas iš to?.. —

Ir jau tyliau, kaip nenuginčijamą tiesą, pridūrė: — Doncė ne iš tų, kuriuos būtų galima lengvai pastumti.

— Tu jo bijai? — gyvai sureagavo Inga. Regis, ruošėsi juoktis.

— O kas jo nebijo? — niūriai atsiliepė Lugeris. — Pakaktų šnipštelėti, kam reikia, ir man batai... Kaip sakoma, netampyk liūto už ūsų.

— Liūto? Cha!.. Jis greičiau panašus į pliušinį meškiną, kuriam iš užpakalio byra porolonas, — ji nusijuokė gesindama peleninėje cigaretę. — Jam tik bizniai galvoje. Vis va

žiuoja ir važiuoja!.. Visa ta Zylės šaika iš jo pinigų gyvena!

— Dabar jau nebe...

— Ką — nebe?.. Daug tu žinai! — ji pašoko ir ėmė

dairytis, ką pastvėrus nuo staliuko. Išsirinko persiką ir godžiai suleido baltus dantis į minkštimą. — Tas parazitas visada jo kišenėje sėdėjo, — kalbėjo kramtydama. — Tik dėl akių nušauna vieną kitą, atseit irgi rimtuose reikaluose paskendęs. Susna!..

— Palauk!.. — sujudėjo savo kėdėje Lugeris. — Negi tu nežinai, kad Doncė atsimeta nuo chebros, o kartu ir nuo Zylės?.. Iš paties Grušo girdėjau. Todėl jie kartu ir išvarė į Rusiją, kad perimtų visus jo kanalus.

Inga persikreipė iš nuostabos:

— Kaip suprasti — atsimeta?

Jos kakle išryškėjo tvirtos gyslos, tarsi kokie plieniniai strypeliai pakėlė dailų smakrą.

— Paprastai!.. Atšoka nuo visų chebros reikalų, ir viskas!

v

Aš tiek ir težinau. Lyg nebenori būti Šeimoje, sako, atsibodo viskas, — be jokio ūpo aiškino Lugeris, supratęs, kad moteris nieko apie tai negirdėjusi. — Man taip Grušas sakė, ir kiti 84

panašiai bazarino. Nusiminusi chebra, ką padarysi... Ne vienas Doncės padedamas svajojo pradėti savo biznį, manė —

padės prasimušti, bet dabar visi suksis ant rago.

— Mėšlas!.. — nervingai pasitaisė Inga maudymosi kostiumėlio petnešėlę, it kas kąstų. — Jam turbūt šlapimas trenkė į smegenis! Įpilk!.. Įpilk man ko nors stipresnio, net galvą suskaudo!.. — I g sėdo čia ant vienos kėdės, čia ant n

a

kitos, ir Lugeriui jau siekiant kažkokio butelio, iš spalvos sprendžiant — konjako arba brendžio, bemat persigalvojo: — Lik čia!.. Aš tuoj grįšiu.

Ir išlėkė kaip į uodegą įkirpta. Tokia nuotaikos kaita ste-v

bino Lugerį. Čia tranką, kad Doncė, jos manymu, išlaiko visus „zyliukus", čia baisiausiai susinervina išgirdusi, kad jis'

ruošiasi, po velnių, atsimesti nuo tos „šaikos". Nesuprasi.

Nors jam viskas aišku: užsivarė bičas babkių ir pasitraukia nuo arenos. Nori tyliai, ramiai, be rūpesčių gyventi. Kas apie tai nesvajoja?..

Kai Inga vėl parsirado, Lugeris, jau spėjęs nusimesti striukę, stovėjo ant baseino krašto akimis matuodamas jo gylį. Ji grįžo ne tuščiomis. Ant staliuko padėjo kažkokį dubenėlį, o veide slypėjo paslapties užuomina. Laibos rankos mostu pakvietė įšventintąjį į skustagalvius prieiti arčiau ir, šiam atsiradus šalia, atidengė nerūdijančio plieno indą. Viską darė

tylomis, tarsi pravėrus burną subliūkštų jos ori laikysena. Buvo jos poza kažkuo, sakytum, antgamtiška, kas vertė ją giliau kvėpuoti, bet Lugeris, dirstelėjęs į dubenėlį, nieko nesuprato.

Kažkokie žalios masės gabalėliai. Lyg kivio ar avokados vaisių

skiltelės, ką ten supaisysi!.. Inga paėmė keletą gabalėlių ir lėtai ištiesė Lugeriui. Jį pakerėjo tie judesiai, lyg per kokias apeigas. Matytų visa tai iš šono — negyvai užsižvengtų!.. Ta

čiau klusniai suėmė tuos žalėsius į saują. Sultingi, bet kva-85

pas ne iš maloniųjų. Trenkia dumblu. Ką ji čia sugalvojo?

Inga atrodė truputį susijaudinusi, bet ne apie tokį jaudulį

jis galvojo kaip kvailys brisdamas per tą dykvietę! Inga padrąsinamai linktelėjo ir pristūmė jo delnus prie burnos. Paragauk! — kalbėjo jos akys.

Lugeris prakando vieną gabalėlį, bet gerklę užpuolė toks kartumas, kad beregint išspjovė...

— Nedrįsk!.. — Inga užsiplieskė kaip degtukas. — Aš tau patikiu savo paslaptį, o tu išsidirbinėji! Chamas!

— Bet... kad jie kartūs!

— Durnius!.. Tu nežinai, ką laikai rankoje! Tai pijota, šventas daiktas!.. Jei aš tau ne tuščia vieta, privalai paragauti!

Ir staigiai!..

Lugeris prisivertė. Maktelėjo tą bjaurybę kaip šuo muilą.

Ingai ir vėl negerai!

— Ne taip!.. — šnypštė kantrybę praradusi. — Reikia palaikyti burnoje. Sultys per gleivinę greičiau patenka į kraują. Tai kaip uostomasis tabakas.

— Ir kas tada bus? — prastenėjo jis raukydamasis.

— Pamatysi!.. Pamatysi, ko nematęs...

Ne, toks atsakymas jo netenkino. Kodėl jis turi žlevernoti tą kartybę?

v

— Sūdą pamatysiu. Dar galus atiduosiu!

— Tik daryk, ką sakau!

Toks valdingas tonas išblaškė visas Lugerio abejones. Jei jau atsivilko čia, geriau prisiversti daryti, ką ta baltoji kalė

sako. O kartumas! Net širdį pykina. Bet čiaumojo tą ėdalą visais trisdešimt dviem dantimis, kad tik greičiau!.. Vymą keliantį skonį užgožė palengvėjimas. Tarsi padaugėjo jėgų, lengviau tapo alsuoti, o ir pati būsena — regis, mosteltų nuo visrakčių ir „prokrutkių" sudiržusiais delnais ir pakiltų virš

86

baseino kaip paukštis. Nei baimės, nei nuovargio. Jis nustebęs įsispitrijo į Ingą, kuri taipogi jau dorojo savąją porciją.

Nesiraukydama.

— O dabar užsimerk, — sušnibždėjo ji.

Lugeris pakluso. Atsidūrė tamsoje. Bent taip iš pradžių

jam regėjosi. Bet kitą akimirką kad plykstels!.. Spalvos! Ryškios ir neįtikėtinai sodrios. Šviesos vaivorykštė, kaip tame paveiksle ant Ingos miegamojo sienos. Berods ten kaktuso žiedas, tai negi?.. Inga garsiai pliaukštelėjo delnais, ir naujas spalvų sprogimas užliejo akis. Kas čia per burtai? Jomajo!..

— Atsimerk!.. — ji šypsojosi nelyginant koks kitas žiedas. — Na, kaip?..

Jis krūptelėjo. Krūptelėjo ir išsižiojo. Spalvingos haliucinacijos jo neapleido ir atmerktomis akimis. Inga tarsi kokia nereali būtybė stovėjo keistoje žalzganoje masėje. Aplink ją sproginėjo spalvos, dar po akimirksnio atsirado kažkokie vamzdeliai. Taip, vamzdeliai... Aiškiai juos matė, čia nutolstančius, čia priartėjančius, besisukančius apie savo ašį, kei

čiančius spalvas ir virstančius lyg raidėmis, lyg ženklais. Kiek žemiau lakstė žali ir raudoni rutuliukai, bet jie judėjo priešinga kryptimi nei tos groteskiškos figūros, ir Lugerį apėmė niekada nepatirta euforija. Regis, galėjo džiaugtis savo piršto krustelėjimu... Žavėtis atsiradus naujoms figūroms, be galo stebėtis tais ornamentais, kurių spalvos tvaska nuo akinančio v

baltumo iki skaudaus purpuro. Čia tai bent!.. Visas pasaulis tarsi išpraustas saulės šviesos...

— Tau patinka? — Inga švytėjo iš tos laimės. — Matai, kokių stebuklingų kaktusų būna!

Ji vėl suplojo delnais. Vamzdeliai pranyko, bet jų vietoje be triukšmo sukosi kažkokie fantastiški ratilai. Lugeris jau suprato — bet koks garsas keičia spalvas, visą svaiginantį judėjimą. Burtai!..

87

— Eime į miegamąjį, — tarė ji imdama apdujusį Lugerį

už rankos. — Įjungsiu muziką, tada pamatysi, kas dėsis!.. —

ir netikėtai stipriai prisispaudusi standžia krūtine, meiliai sukuždėjo: — Pamatysi, kaip aš tavęs pasiilgau...

Dar niekada Astos nebuvo užvaldžiusi tokia kvaila būsena kaip dabar. Jau buvo sau įteigusi, kad Viktorą pažįsta kaip nuluptą, netgi tokį — po ilgų kalėjimo metų, bet kur tau!.. Susirado tą piemenę! Kažin, ar bent vienas tų kelių, kuriais jis trankosi, atves jį pas ją? Negi Dovilė

jam nieko nereiškia? Juk kiek šeimų be meilės tempia šeimyninį jungą dėl vaikų. Sutiktų ir ji. Išmoktų iš naujo mylėti.

Tuo ji neabejoja. Jei tik panorėtų, savo atsidavimu išpirktų

visas kaltes ir vėl taptų padoria žmona. Nors už ką ją smerkti?

Kad neparašė laiško ir nevažiuodavo pasimatyti į koloniją? O

ji turėjo savo pragarą! Liko viena su vaiku, visame mieste pagarsėjusi kaip kalinio žmona... Ji nagais ir dantimis kabinosi į gyvenimą, kuriame tikro padorumo nė su žiburiu nerasi.

Tai koks kieno reikalas — mintyse buvo neištikima ar tikrovėje? Sako, stojus prieš Aukščiausiąjį, tos dvi nuodėmės dedamos ant vienos svarstyklių lėkštutės. Tik tie svetimi vyrai, apsimestinai paslaugūs, dirbtinai linksmi, bet iš tikro dosnūs, leido jai išsaugoti sveiką protą, kitaip būtų išdurnėjusi be-spoksodama į Viktoro nuotrauką svetainėje.

Dar prieš kelias dienas mintys apie Viktorą jai nekėlė tokių kokčių minčių. Daugiau galvojo apie Simoną, vėl ėmusi kuždėti jam meilius žodžius. Tiesa, kol kas tik lovoje, bet kaskart jaudulys būdavo vis stipresnis, ir Astai atgimė viltis, 88

kad šio vyro prielankumą ji pelnys greičiau nei Viktoro, tereikia išbandyti kelias meilužės gudrybes. Bet pritrūko laiko.

Simonas dingo. Prapuolė kaip j vandenį, net mobilusis telefonas tylėjo, o mieste pasklido gandai, kad jo firma atsidūrusi sunkioje finansinėje padėtyje. Klausantis to melodingo telefono operatorės balso: „Telefonas išjungtas arba ...už

ryšio zonos ribų", ją apnikdavo nuojauta, kad skambina žmogui, kurio iš tikro jau nebėra. Bent jau jos gyvenime... Ji su liūdesiu prisimindavo naktis, praleistas su Simonu viešbučio apartamentuose. Aistros pakako, jie nė kiek nesivaržė, kaip ir dera seniems meilužiams, ir ji vėl pasijuto apčiuopusi tvirtą pagrindą po kojomis. Tačiau viskas veltui!.. Tad vėl visais jausmais, tyrais ir nekaltais, atsigręžė į Viktorą, betgi šis šovė

į ją iš paties didžiausio kalibro...

Jis turi kitą.

Ta mintis tarsi lytiškai plintanti liga, kurios šiaip nežmoniškai saugojosi, paraližavo Astą. Jis turi kitą — jaunesnę, dailesnę, nesuteptą jokių lengvabūdiškų nuotykių. Jis slysta, slysta iš jos, vargšės vienišos motinos, gyvenimo, kaip koks iškrypėlis gundo jaunikles. Pažiūrėtų bent kartą į tą piemenę tikro vyro žvilgsniu! Sausa, nuobodi gražuolė! Visiškai neseksuali. Tamposi su tais vaikais, atseit geniali režisierė, nors iš

tikrųjų kas ten gali žiūrėti jos marazmus! O tas kvailelis ir užkibo. Netiesa, kad kalėjimas nekeičia žmonių: jie grįžta it basliu trenkti, pernelyg sudvasinę savo gyvenimą už grotų, o kai kurie, žiūrėk, net ima domėtis teatru.

Niekinga mergšė! Gudri kaip lapė. Nieko, anąkart po repeticijos prie visų tėvų gerai jai kliuvo! Puolė iš scenos it nuplikyta. Dingo visi aktoriniai talentai...

Asta sumaigė cigaretę į peleninę. Tiek rūko, kad net pirštai pagelsvavę. Vis tie nervai!.. Ir miega prastai, ir alkoholis nepadeda — viskas blogai. Nuėjo į miegamąjį ieškodama Do-89

vilės. Rado užsikorusią ant palangės ir kaip visada stebinčią aplinkinių penkiaaukščių kiemus. Kaip kačiukas, pagalvojo, vis snopso per stiklą ir nesikalba. Paglostė galvelę, bet ne —

ir toliau sėdi nusisukusi. Neatlyžta, kur tu sulauksi murkimo!

Viskas prasidėjo tą nelemtą naktį, kai kiek užsibuvo pas Simoną. Prisilingavo ant vandens čiužinio!.. Kai parsitempė

Dovilę iš Melitos namų, rupūžiukė net apytamsyje aptiko tą suplėšytą savo peckelynę: du žmogiukai ir virš vieno užra

šas: „Tėtė". Ji gi, Asta, manė, kad paprasčiausiai nepagalvojus taip prikleckintas piešimo lapas, bet kur tau! Paleido dūdas, lyg kokią gražiausią suknelę jai būtų sudraskiusi! Neleido į

repeticiją — vėl ašaros. Tada ištrenkė pas močiutę, tai atsisveikino kaip didžiausios priešės, ir dabar štai, kai vėl parsivedė namo, slapstosi pakampėmis it laukinuke. Principai kaip tėvo! Bandė apie jį kažko klausinėti, tai net per užpakalį

gavo. Daug ką ji išmano vaikas būdama!..

— Doviliuk, mama trumpam bėgs į miestą, — varstydama v

spintos duris taria Asta. — Ką tau parnešti? Šokolado ar ledų?

Susiieškojusi džinsus, prabėgomis vėl paglosto dukrai galvelę. Ta pati nejauki tyla. Nusikabina kašmyro megztuką. Nors nelabai madingas, užtat šiltas. Lauke šalta, kur be-lįstum, šalta...

— Mama nuvažiuos iki draugės ir atgal, gerai? — stebi dukrelę veidrodyje Asta, kilnodama savo dažus. — Pabūsi?..

Aš tau ko nors parvešiu. Vakare išsivirsime arbatos, užsidegsime žvakes ir apie viską pakalbėsime kaip suaugusios moterys, gerai?.. — Bet pamačiusi Dovilės nesukalbamą miną, neištveria: — Baik vienąsyk čia nosį raukyti! Man ir be tavo ožių rūpesčių per akis!..

Pasišlaksto kvepalais, patenkinta apžiūri save veidrodyje ir nuskuba rengtis į prieškambarį. Kai rakina duris, išgirsta miegamajame sukrebždant. Lyg koks atodūsis. Tarsi suaugu-90

sio žmogaus. Gal pargrįžti, paguosti, nuraminti? Suspės... Ji ir pati mielai padūsautų kartu, jei tik kas nuo to pasikeistų.

Paltą baigė sagstytis prie gatvės. Tada pakėlė ranką, išvydusi taksi. Pagalvojo, kad jai sekasi tik stabdyti pakeleivingas mašinas, kurios velniai žino į kokį tikslą ją veža. Šaltis nugėlė

namų šilumos išpopintus pirštus. Kaip ji nekenčia šitos žiemos! Dar nė viena nebuvo tokia varginanti ir kankinanti.

Po penkiolikos minučių Asta stovėjo prie oda muštų buto durų. Neatsispyrė pagundai pasiklausyti, kas dedasi už jų, bet nieko neišgirdo. Taip pat tylu kaip ir laiptinėje. Stovėjo ilgai, kol galų gale, įsitikinusi, kad niekas jos nelaukia, paspaudė

buto skambutį. Pasigirdo žingsniai. Oi, kaip puola, daryk daryk duris, tikrai neapsidžiaugsi!..

— Cia tu?!

Tarpduryje išdygusi Melita išbalo lyg popierius. Kaip tąkart scenoje.

— Labas!.. Kaip gyveni? — draugiškai nusišypsojo Asta.

— Ko tau reikia?.. — vos vos pratarė.

— Atėjau atsiprašyti. Zinai, per paskutinį mūsų susitikimą pasielgiau netaktiškai.

Netaktiškai?..

Melita stovėjo priblokšta, net nesuvokė, kad yra nustumta nuo slenksčio, kurį netikėta viešnia tą pačią akimirką peržengė.

— Na žinai!.. Tučtuojau...

— Tik baik! — nukirto Asta tebesišypsodama kaip geriausiai draugei. — Juk lietuviškai pasakiau — atėjau atsiprašyti. Tiesa, gal sutrukdžiau? Gal ruošeisi kur bėgti? Ne?..

Tada puiku! Kur einame pasikalbėti?

Asta patylėjo, lyg leisdama vaikų teatro studijos vadovei atsigauti. Šioji tvirtai įsikibo į šaltą durų rankeną — nors ja ir nusišauk, bet jai nesivaidena: čia tikrai Dovilės mama!

— Aš atėjau atsiprašyti, — kuo ramiausiai kalbėjo Asta. —

Mums reikia šį nesusipratimą pamiršti kaip bjaurų sapną...

91

— Neturiu apie ką su jumis kalbėtis! — suvirpo Melita. —

Po viso to, kas įvyko teatre, aš...

— Na na, tik nepradėk!.. — Asta vikriai nusimetė paltą, pakabino ir įžengė į kambarį, kuriame per daiktų gausą, regis, nebuvo kur kojos statyti. — O, viskas po senovei. Čia galima rūkyti?..

v

Priešintis Melita nebeturėjo jėgų. Si vyresnė už ją moteris, įsispraudusi į džinsus ir pečius apsiskleidusi vešliais plaukais, ir toliau elgėsi įžūliai. Melita nulaviravo iki lango, atidarė jį.

Gal pūstelėjusi vėsa neleis jai jaustis it ugnies deginamai.

v

Žinojo, kad be reikalo save kankino priekaištais po to, kai Dovilę išsivedė ši moteris, nujautė, kad toje istorijoje jos kaltės nėra nė grūdelio, bet pakako Astai pasirodyti, ir tas slogus jausmas vėl užgulė.

Ne pačios tyriausios praeities moteris ir jaunutė romantikė susėdo už vieno staliuko. Kai Melita stvėrėsi savo cigaretės, Asta pasiskubino pridegti, kaip kad ne kartą jai pačiai asistuodavo vyrai. Dovilės mama nežiūrėjo į ją kaip į varžovę.

Jos akyse greičiau susitelkė užuojauta ir atlaidumas, bet kas žino, ar tikras.

— Paklausyk, Melita, — ėmė kalbėti Asta išpūsdama pirmą dūmą. — Teatre aš pasielgiau bjauriai, kaip kokia ragana. Nieko sau negalėjau padaryti. Jausmai priveikė protą.

O paskui pagalvojau: ko mums pyktis? Juk tu nieko nežinai apie Viktorą...

— Viskas, man jis nė kiek nerūpi!.. — kategoriškai nukirto Melita.

— Bet rūpėjo?.. Kitaip ko būtumėte susitikinėję? Lyg ir ne tam, kad pasidulkintumėt.

Oi kaip Melita vytų ją lauk! Jai nė kiek nereikia šios nekviestos viešnios atsiprašymų!.. Bet kažkokia paslaptinga jėga buvo pakirtusi jos ryžtą, ir ji pati pasijuto tarsi atsidūrusi tos 92

įžūlios tamsiaplaukės valioje. Susitvardė, beveik nusiramino, tik širdis kažin ko skaudžiai krūpsėjo.

— Mes buvome susitikę tik du kartus. Laikiau jį savo draugu, bet ne meilužiu.

. Asta lyg sutikdama linktelėjo.

— Bet prisipažink, jis moka patraukti moteris: nutaiso mąslų žvilgsnį, apsigaubia kankinio aureole. Tokios kaip tu tik ir skubate guosti ir glostyti... Apie kitką nė nepagalvojate.

Melita, aš jo nė kiek nepavydžiu, bet nenoriu, kad dėl to kentėtų mūsų dukra.

— Būtent dėl ko?

— Dėl jūsų romano. Pasiieškok nevedusio.

— O Dievuli, juk tarp mūsų nieko nebuvo! — šūktelėjo neišlaikiusi Melita. — Niekaip nesuprantu, kodėl tu nori mane įvelti į savo šeimyninius reikalus!

— Nesikarščiuok, brangioji, suprask mane teisingai. Viktoras visų pirma tėvas ir tik po to — mano vyras. Man nieko daugiau nereikia, tik išsaugoti dukrai tėvą. Bent nutuoki, kaip tai svarbu, ypač mergaitei?..

Nuo staigaus ledinio vėjo gūsio užuolaidos išsiskleidė

kaip vualis. Melita bloškė į šalį nėriniuotą pagalvėlę, kurią laikė ant kelių. Kaip ji dabar turi išaiškinti, kad yra tik kvailų

sutapimų auka? Asta be reikalo bando įžvelgti sąmokslą prieš

savo šeimą!

— Juk aš tau pasakiau — mes buvome susitikę du kartus!

— Na ir kas?.. — nesutriko Asta. — Aš kaip tik todėl ir atėjau, kad tie susitikinėjimai baigtųsi vieną sykį! Juk taip ir tau bus geriau. Jei manai, kad Viktoras tave įsimylėjo, tai labai klysti.

Asta ketino dar kažką sakyti, bet nutilo išgirdusi Melitos juoką:

— Ir ačiū Dievui... Kad tik kuo greičiau pasibaigtų tos nesąmonės! Baisiai man čia jo reikia!..

93

— Na taip! Tau juokas ima, o neįsivaizduoji, kaip man sunku! — nelauktai sužvilgo Astos akys, kažkokios skaidrios apnašos privertė nudirti žvilgsnį į šalį. — Nepatyrusi vienišos moters dalios, nieko nesuprasi. Tokios visiems atrodo apkalboms ir pramogoms sutvertos. Kai susipažinau su Viktoru... — jos balsas pritilo, tarsi užspaudus jį širdgėlai. — Kai susipažinom, dar visai jauni buvome, mokinukai. Įsimylėjom, atrodė, kad mes vieninteliai pasaulyje mokame mylėti viens kitą visa širdimi. Tai buvo žaibiška meilė, kai vaikai prisidaro vaikų. Gimė Dovilė, bet mes dar patys vis negalėjome atsidžiaugti vienas kitu. O čia tokia atsakomybė — šeima! Bendri rūpesčiai, tos pačios bėdos, kaip ir visų pradedančių kabintis į gyvenimą. Kas be ko, trūko pinigų... Ir Viktoras nusprendė tai išspręsti vienu kirčiu — išplėšė seifą. Per naktį

tapome turtuoliais. Tada jis susirūpino savo asmenine laisve, na ir pradėjo domėtis jaunesnėmis, tik sapnuojančiomis gimdymo skausmus. Ėmė nebegrįžti naktimis. Žinojau, kur, su kuo, bet pakakdavo žodį prieš pasakyti — prilupdavo kaip vyrą. Tačiau po kurio laiko ir vėl susitaikydavome, ir vėl viskas gerai, vėl didžiausia meilė... O vėliau jį pasodino dėl to seifo.

— Jis man pasakojo, — pabudo iš susimąstymo Melita.

— Ką pasakojo?

— Na, kad sėdėjo. Ir apie tave nepasakė nė vieno pikto žodžio.

— Matai!.. Jis mane tebemyli. Bet nesupranta, kaip man pačiai buvo sunku. Likau viena su vaiku ant rankų. Teismas konfiskavo turtą. Beveik septynerius metus jo laukiau. Sugrį

žo... Ir ką tu manai? Bent paklausęs būtų, ar sunku buvo man vienai. Iškart prie kitos... Todėl kai jis bando tau apsukti galvą, man silpna darosi. Tu per jauna, kad galėtum gyventi jo iliuzijų pasaulyje, ir niekas kitas jo taip nemylės, kaip aš...

Užbaigusi skausmingą monologą, Asta be jokios gėdos nusibraukė ištryškusią ašarą. Melita priešais save regėjo gyve-94

nimo negandų užgrūdintą moterį. Mylinčią ir kenčiančią. Savaip gražią ir didžiai nelaimingą. Tos žavios mergytės mamą...

— Asta, tu nusiramink... Tarp mūsų nieko rimto nebuvo, — jai tikrai atrodė, kad naktis, kuri prabėgo tą pūgos metą Nidos pušynuose, dabar jau nieko nebekeitė jos gyvenime. — Zinai, kodėl aš atkreipiau į jį dėmesį?.. Todėl, kad jis mano spektakliui paaukojo kelis šimtus dolerių, štai ir viskas.

Net nežinojau, kad Dovilė jo dukra, nieko nežinojau. Ir čia tu kaip iš dangaus!..

— Paaukojo pinigų?.. — kreivai šyptelėjo Dovilės mama. — Kur jau ne, tikras frajerio gestas. Tokį aš jį ir pažįstu!..

Kai šeima gyvena pusbadžiu, jis švaisto pinigus kur papuola.

— Aš galiu grąžinti!..

— Nereikia, tegu!.. Geriau jau vaikams, o ne kokioms kek

šėms restorane — kad praūžtų. Tegu tai lieka jo sąžinei. —

Asta apsižvalgė dairydamasi laikrodžio. — Oi, man jau metas bėgti. Pažadėjau Dovilei greitai grįžti, ir dar į parduotuvę reikia užsukti.

— O kaip Dovilė? — ūmai prisiminė Melita. — Ji nuostabiai vaidina!..

— Palik mus tokias, kokios jau esame — nelaimingos.

Jos abi kartu užgesino cigaretes.

— Tikiuosi, tu mane supratai? — vilkdamasi paltą kalbėjo Asta. — Aš tik dar labiau įsitikinau, kokia buvau neteisi tada, teatre. Nepyk ant manęs, nervai... Kartais atrodo, kad aplink vien išdavikai ir niekšai... Džiaugiuosi, kad dėl tavęs klydau. Va, išsipasakojau, ir lengviau paliko. Juk mes supratome viena kitą?

— Taip, žinoma. Dabar tave irgi suprantu.

Jos atsisveikino kaip draugės, ir jau prieš uždarydama duris Melita pagalvojo, kad dabar jai sekasi šypsotis kur kas sunkiau nei iš karto Astą išvydus. Negalėjo įtarti, kad Vikto-95

ras toks niekšas!.. Tarsi praregėjo, tarsi ištrūko iš tos miglos, kuri apsiaučia įsimylėjusius žmones.

Nejaugi ji tikrai buvo įsimylėjusi tos verkiančios moters vyrą?

Su ta mintimi Melita įsitaisė ant sofos. Rankomis apsivijo sulenktas kojas. Langas tebebuvo atviras. Ir šaltis plūdo. Ji viena tamsiame kambaryje, ir tas veidas — tylus, nekalbus — jos akyse. Nelauktas vizitas taip sujaukė ją! Išmesti Viktorą iš galvos! Išvaryti iš širdies! Pamiršti jį, lyg nieko nieko nebūtų buvę.

Ar jos jėgoms?

*

Kokių penkiasdešimties metų vyriškis kruopš

čiai sušukuotais žilstelėjusiais plaukais, bet dar tiesių pečių

užvertė laikraštį. Pro automobilio stiklą žvilgtelėjo į dangų.

Popietė, nė debesėlio. Vasaros metą per tokią giedrą turbūt prakaitas žliaugtu, o šioje aikštelėje Girulių pušyne nebūtų

vietos kur apsisukti. Bet žiemą čia tuščia ir taip nejaukiai ošia jūra! Kurį laiką stebėjo įvažiavimą, kur matėsi juoda kelio juosta, bet laukiamo automobilio vis nebuvo. Pasižiūrėjo į

laikrodį. Nevėluoja. Tokie žmonės kaip Ovidijus labai retai vėluoja, jie privalo suspėti, kitaip atsiras kas juos aplenkia.

Vėl atsivertė laikraštį, bet kas buvo įdomesnio, viskas perskaityta, tad įniko tyrinėti skelbimus. Bene ras kokią žinią apie tą dingusį automobilį? Bet čia pat pasirodė juodas

„BMW". Regis, be garso įskriejo į aikštelę, pralėkė ir sustojo kitame gale. Tarsi čia nebūtų numatytas joks susitikimas.

Vienas vyrukas liko automobilyje, kitas, tvirtai sudėtas, išlipo.

Tarsi gėrėdamasis vieta, kur tiek daug saulės, pastovėjo ir, protarpiais vis užversdamas galvą į neįprastą mėlį virš tyliai 96

šnabždančio pušyno, padabinto sniego kepurių, ėmė artėti prie senučių „Žigulių", kur ir sėdėjo solidžios išvaizdos pareigūnas.

Kol Ovidijus priėjo, šis spėjo nukelti nuo priekinės sėdynės uniforminę kepurę, nusviesti į galą ir pridengti laikraščiu.

Tada paslaugiai atšovė dureles.

— O tu punktualus! Minutė minutėn, kaip električka!

— Stovėjau už posūkio ir laukiau, kol išmuš dvylika, —

spausdamas ranką juokavo Ovidijus. — O jei rimtai, tai, kiek pamenu, dar nė karto nesu pavėlavęs, ar ne tiesa, pone komisare?

— Taip, taip... Brangini kitų laiką, nieko nepasakysi.

Ovidijus apsidairė, tarsi bandydamas įsidėmėti aplinką, kur vien sniegas ir perregima pušų siena.

— Tai, vadinasi, štai kur susitikinėjate su stukačiais?

— Na na! Aš jau per senas, ir pareigos ne tos, kad imčiau rankioti informaciją, — kalbėjo komisaras tarsi apie kokį linksmą dalyką. — Tegu inspektoriai terliojasi. Ir tai — laikai pasikeitė: bausmės didelės, visi dielcai išmoko liežuvį už dantų laikyti. Nebent kokį narkotėlę prigriebiam, randam vieną kitą miltuką, atvanojame šonus — tada dar atplaukia kokia gera žinia. Apskritai aš pagalvojau, kad reikia baigti tuos susitikimus kabinete. Jau visas pirmas aukštas burba, kad be perstojo tardau tave, o naudos jokios. Kaip gyvas, taip gyvas!..

Ir jis nusikvatojo storu balsu, pritinkančiu tokio stoto vyrui.

— Kaip pageidausi, komisare. Man irgi nusibodo slankioti po tavo kontorą, — rausėsi Ovidijus kišenėje, kol ištraukė netvarkingai sulankstytą pluoštelį dolerių. — Dvi štukytės, kaip kalbėjome, — tarė paduodamas pinigus. —

Pažiūrėk: ar tiek? Neskaičiuosi?

Bet komisaras jau grūdo pinigus į rankinę tarp mašinos dokumentų.

— O kam? Visada būdavo tiek, kiek sakydavai. Imsiu ir pradėsiu kaip koks buhalteris tave tikrinti! Bet ateityje turėtu-97

me būti atsargesni, — kalbėjo duodamas kažkokį lapelį. Jokio vardo ir pavardės, tik skaičiai. — Tai mano giminaičio telefonas... Užsiima bizniuku, aišku, legaliu, ne tokiu kaip tavo. Bet dabar pinigus perduosi tik per jį. Taip saugiau, jokio įtarimo. Mes galime ir susitikti, ir pas mergas pasivažinėti, bet specialiajam skyriui pinigai jau būtų oho koks įrodymas!

— Kam toks atsargumas? Bene aš galiu tave apgauti! —

lyg ir įsižeidė Ovidijus, bet lapelį sugraibė.

Komisaras liko ramus.

— O ką tu žinai, kada tave pradės sekti?.. Tada ir mane

„pricepom"! Atsarga gėdos nedaro.

Pareigūnas beveik tėviškai nužvelgė Ovidijų, kuris, regis, su viskuo sutiko. Neverta ir burnos aušinti. Jų santykių negali temdyti joks nesusipratimo debesėlis. Ten, kur verda rimti reikalai, be pasitikėjimo — nė iš vietos. Tik štai tas paskutinis atvejis, už kurį gautus pinigus paslėpė giliai rankinėje, komisarui kėlė šiokių tokių neaiškumų. Juk galėjo tą poniuką pričiupti ir subtiliau. Be jokio triukšmo!..

— Bet aš niekaip nesuprantu, kam tam bankirui reikėjo pakišti pistoletą? — su vos juntama abejone klausė komisaras. — Juk ta jo firma ir taip braška, būtų pakakę vieno rimto pareiškimo — ir sėdėtų skiepe kaip pabučiuotas. O

dabar, girdėjai?.. Pabėgo, žaltys!.. Sakiau, bent pasalą prie namų reikėjo palikti.

v

— Nieko, viskas gerai, Ceska!.. Taip ir turėjo būti, viskas kaip numatyta, — pakiliai sušneko Ovidijus. — Kad jis išnešė mieles iš Klaipėdos, labai gerai...

— Bet kas iš to? Velniam tokie sudėtingi chodai! Nebežinau, ar mums jį gaudyti, ar viską nurašyti lapėms... Kur tą pistoletą dėti? Pasikabinti ant sienos ar į metalo laužą atiduoti?

— Tai bylos neiškėlėte?

— Kol kas ne, bet greitai bus vėlu...

98

1

— Tada palikime viską, kaip yra... — mąsliai nutęsė Šeimos galva. — Supranti, Ceska, svarbiausia, kad jis dingo.

Matai, tą jo firmą, kuri surinkinėjo indėlius, saugojo mano žmonės. O tarp jos indėlininkų nemažai rimtų biznierių, kurie irgi man moka. Nenorėjau nė su vienais gadinti santykių

ir veltis į šūdinus razborus. Kas padėjo pas tą dielcą babkes, amen, nėra jokių šansų atsiimti. Galima sakyti, atsikračiau problemos, tik pagąsdinti tereikėjo...

— Ak šit kaip!.. Aišku! Pabaidei tą poniuką kaip reikiant.

Tik kad žmona ant viso miesto loja: rado, rado pistoletą, ajėzau, ajėzau... Juokinga boba! — vienas pats šypsojosi komisaras žvalgydamasis po saulės nutviekstą stovėjimo aikštelę. —

Jau ir žurnalistai buvo atsivilkę, kamantinėjo, bet mano vyrai tik pečiais traukė: koks pistoletas?.. Gerai, aš tą reikalą sutvarkysiu iki galo, o dabar paklausyk, kokią bėdą turiu.

Ovidijus sukluso. Nustojo barbenti pirštais j automobilio panelį.

— Dingo mano brolio mašina, — atsipūtė pareigūnas. —

Nuvarė, žalčiai, po nakties neberado. Anoks ten turtas —

Raudinė" aštuoniasdešimt penktų metų, grabas, ale zlastis liftą, nors pasikark!..

— Tokią seną!.. Ne, tai ne maniškių darbas. Jie ne tokie durni.

v

— Žinau. Bet vis dėlto gal pasidomėtum, Ovidijau? Pra-zonduotumei savo kanalais, gal atsirastų?

— Būtinai, koks bazaras!

Salia lapelio su tarpininko telefonu atsirado dar vienas, kuriame smulkiai buvo aprašytas pavogtas automobilis. Ovidijus patikino, kad ryt poryt jau turės kokių nors žinių, bent paaiškės, kieno čia darbas — klaipėdiečių ar „zaliotnų", o tada jau galus ras. Komisaras, gal jausdamas dėkingumą, užsiminė apie Stuparą. Ar girdėjo, kad jo gauja šlaistosi po rajoną? Stai Jakuose vienam verslininkui, turinčiam mėsos 99

perdirbimo cechą, duokles uždėjo, iš kito brangią mašiną atėmė... Siautėja!.. Bet Ovidijus nė nebandė klausinėti smulkmenų. Nerūpi. Juk po Klaipėdos rajoną ardosi. Jei randa durnių, tegu ir moka. Pabandytų taip mieste pasisklaidyti!

Bet, matyt, jaučia ir nosies čia nekiša.

Kai atrodė, jog visos kalbos išseko, komisaras, ūmai susizgribęs, atsivertė kažkokį aplankalą ir ištraukė nuotrauką.

Atkišo Ovidijui.

— Ką gali pasakyti apie šitą veikėją? — paklausė.

— EhėL Kas čia? Bandai informaciją, pone komisare, ištraukti! — gudriai nusišypsojo Ovidijus, žiūrėdamas kažkur pro šalį.

— Kokią informaciją? — priekaištingai subaltakiavo šis. —

Aš tave kaip draugą klausiu. Kolegos iš Vilniaus teiraujasi, nuo ryto lindi kabinete. Nėra ko taip staigiai paklausti.

Nusikalstamo pasaulio žinovas teikėsi paimti nuotrauką į

rankas. Atšlijo. Lyg tas numirėlio veidas jam būtų mirktelėjęs. Paskui vėl įsižiūrėjo, bet jau kur kas atidžiau.

— Kas yra? — neiškentė komisaras. — Matytas?..

— Bliad', pamaniau, kad Fantomas.

— Nu ką tu!.. Anas zdaravas, o čia kažkoks špingalietas, —

paėmė nuotrauką komisaras ir įkišo į aplankalą. — Tiek to!..

Patys išsiaiškins. Toks sumuštas veidas — kaišiok kam nori, nė tikra motina nepažintų.

— Iš kur tokį fruktą iškasėt? Kuo čia dėtas Vilnius?..

— Ai, ką ten suprasi!.. Lavoną jų zonoje rado, bet kodėl jie mano, kad tai klaipėdietis?.. Šiaip vyrai gerai dirba, nieko negalima sakyti. Tik viena neišaiškinta žmogžudystė, visos atskleistos... Įsivaizduoji, — pagyvėjo pareigūnas, — išėjo diedukas ešerių patraukti, žuvukų pagaudyti... Paliję, ledas kaip stiklas, žiūri diedas, kur čia eketę išsikirsti, o iš po ledo į

jį nabašnikas spokso... Gerai, ką?.. Vos infarkto negavo! O

pas mus koks orelis, a? .. Saulė, gražu pažiūrėti!.. Gal, sakau, 100

savaitgalį bent kiek atsipalaiduojame? Pirtelė, šašlykiukas... a?

Viena kita merga, daug nereikia, cha cha cha!..

Zylė klausėsi to gerklingo juoko ir su viskuo sutikdamas linksėjo.

— Tai sutarėme? — aptilo komisaras.

v

— Aišku, koks bazaras! Šeštadienį būsiu laisvas. Iš ryto susiskambinsime.

— Tai, vadinasi, tas snukis tau nematytas?

Jie paspaudė viens kitam ranką, ir Ovidijus išlipo iš automobilio. Nieko nelaukęs nuskubėjo prie savojo, kur rado Maurą besikrapštantį su audiokasetėmis. Apatinė lūpa atvipusi, buki pirštai vis nesėkmingai bando išpainioti žvilgan

čią juostelę, o pati mina — kvaila kvailiausia... Kaip to senio ant ledo.

— Varom iš čia!.. — piktai užriko Zylė ir taip trenkė

durelėmis, kad Maurui nelyginant sprogimas ausyse pasigirdo. — Važiuok, lopas, ko žiūri?..

— Kas tau yra? — neskubėdamas paleido variklį Mauras ir pasisukęs vis nenuleido išsigandusių akučių nuo kažin ko perpykusio Ovidijaus. — Kas nors blogai?

— Ne, bliad'!.. Sakiau — švariai daryk, bet štai vos kelios dienos, o Smakovo nuotrauką jau pats komisaras kaišioja!..

— Jį rado?..

— O kaip tu manai? Nuėjo į fotoateljė ir pats nusipaveikslavo?

— Kaip tai nusipaveikslavo?.. Taigi trupas buvo, mačiau!..

Zylė sušnairavo. Nepakeliamai ėmė gelti galvą. Ir saulė

plieskia tiesiai į akis. Vėl ta prakeikta būsena, kai alkoholis reikalingas kaip oras.

— Ką aš tau sakiau?.. Padaryk taip, kad nė viena gyva dvasia nerastų, o dabar kaip Biblijoje — trečią dieną kėlėsi iš numirusiųjų!..

101

— Smakovas gyvas? Nesąmonė! — iš visos širdies piktinosi Mauras. — Pakišau po ledu be plionkės. Kiek grūdau, tiek iškildavo. Knisausi gerą pusvalandį, kol nuplaukė tolyn!

— Taigi sakei, kad pakasei!

— Baisiai čia skiriasi! — rėžė atgal Mauras įsukdamas į

tuščią plentą. — Po ledu — irgi gerai. Be to, žemė sušalusi, negi turėjau ekskavatorių samdytis?

— Reikėjo bent į kokią daubą įmesti, kalkėmis apipilti, kad jokie žvėrys nelįstų... ir lavonas greičiau irtų. Pavasarį tik kaulus būtų radę.

— Ot apie kalkes ir pamiršau!.. O ką mentai?..Turi kokį

zaciepą?

Mauro balse pasigirdo nerimas, nors pats atrodė labai rūstus. Kurį laiką Zylė klausėsi, kaip tyliai lekiančio automobilio stogą drebina vėjo šuorai.

— Nieko jie neturi, ką jie gali turėti? — garsiai mąstė

Ovidijus, atgavęs šaltą nuovoką. — Netgi nežino, kad tai Smakovas. Gal ir liks kaip neatpažintas lavonas... Snukį jam gerai sudirbai, tik iš rūbų pažinau.

— Jo, kaliau kaip reikiant. Buvo lengviau nei su Ciganiu.

„BMW" šoktelėjo į priekį. Greičio rodyklė priartėjo prie pusantro šimto. Abipus kelio dulsvuojantys pušynai, regis, pagavo trauktis iš kelio automobiliui, juodam tarsi strėlė, iš

lanko pačios mirties paleista.

Vos Donatas su Grušu išmovė į Rusiją, po pietų ir Viktoras pajudėjo iš Klaipėdos. Pasitraukė tyliai, niekam nepranešęs, kaip ir dera nevykėliui. Nebegalėjo ilgiau tverti tame mieste, kuris vėl vienu karštu kvėpsniu įžiebė ne-102

apykantą, kai, atrodė, nebūtina rankoje laikyti pistoletą, kad atsitiktų kas nors nenumatyta. Viskas apsivertė per vieną naktį: Asta, puolanti jį visu gražumu, Dovilė ant jos kelių, o šalia jo — Melita. Sučiuptas naujo nusikaltimo vietoje? Ko gero, taip. Užgriuvusi keista kaltė, ta bjauri situacija, kai atsidūrė

tarp dviejų moterų ir tos mažos mergaitės, sumalė visą jo pasitikėjimą į miltus. Neapgynė nei Dovilės, nei Melitos, nei savęs.

Asta triumfavo. Matė tai iš menkiausio judesio. Lyg pajuto kokį grimzdimą ir silpnumą visame kūne. Pažvelgė į save kitų akimis, seniai turėjo nujausti, ką jie mato. Vėl dugne, kur po teisybei tokiems kaip jis ir derėtų būti. Teistas, išsiskyręs, niekur nedirbantis, kokių apibūdinimų bereikia gyvenimo atmatai? Ne, jam nebėr kas veikti Klaipėdoje. Užkeikta vieta. Ir jis pats toks. Tiesa, buvo kilusi mintis paskambinti Melitai, ilgai galvojo, bet nerado jokių tinkamų žodžių. Visur jį persekiojo tas atsisveikinimo žvilgsnis. Tai, kas silpnai ruseno, po pirmo skersvėjo užgeso, tad ko liūdėti? Net išblėso ir įsitikinimas, kad dėl tos blyškiaveidės jis sugebėtų vandenį

paversti vynu, pats paukščiu pasiversti ant jos baltos rankos.

Neskambino. Ir mobilųjį telefoną paliko ant stalo beveik toje pačioje vietoje, kur stovėjo tėvo mėgstama stalinė lempa. Jokių ryšių su praeitimi. Taip geriau.

Liukas, zonos laikų draugas, pasitiko jį džiaugsmingai.

Lyg nujausdamas, kad buvęs lagerio kentas į plaukiančius pro mašinos langą Kauno vaizdus žiūri ne kaip svečias, o kaip naujasis laikinosios sostinės gyventojas. Po trumpo pokalbio Viktoras savo „SAAB" pastatė automobilių aikštelėje, persėdo į kauniečio sportinį monstrą, ir abu iki gilaus vidurnakčio trankėsi po Kauną, panašiai kaip tada, per pirmąjį susitikimą uostamiestyje, kuris užsibaigė, ačiū Dievui, nemirtinu šūviu Palangoje. Liuko gyvenime viskas tekėjo po senovei. Nei dejavo, nei gyrėsi, taip sakant, ramus bandito gyvenimas.

103

— Įsivaizduok, — varinėdamas savo „Poršė" po senamiestį kalbėjo Liukas, — šiemet Kaune nė vieno rimto sprogimo. Ir žinai, kodėl?.. Protingi diedai valdo miestą, kartu su v

mentais ir prokurorais. Kietų Seimų per dvidešimt suskai

čiuotum, pernelyg ankšta, kad imtum stumdytis. Čia kaip domino — užverstumei vieną, ir prasidėtų grandininė reakcija!... Todėl visi ir stengiasi laikytis sveiko proto, tai ne Panevėžys, kur dėl benzino cisternos viens kitą iš kojų varto...

Kaunas yra Kaunas.

Išmaišiusi centrą, „Poršė" pakilo į kalną. Žaliakalnis. Liukas neskubėdamas aprodinėjo valdas, teisingiau — objektus, kuriuos saugojo vadinamoji Eigulių Seimą. Pagrindines nusikalstamas schemas joje braižė abu vyresnieji Liuko broliai, ne kartą teisti, puikiausiai permanantys banditiškos gyvensenos smulkmenas. Parduotuvės, kavinės, privačios kontoros, o šalia jų — kitų Seimų saugomi objektai. Kas žingsnis — konkurencija. Prisiminęs Zylės viešpatystę Klaipėdoje, Viktoras pagalvojo, kad uostamiestyje tikroji mafija dar vystykluose.

Bet matyti „objektai" buvo tik „viršūnėlės", palyginus su kraupiais „bildingais", trijų keturių aukštų namais, kuriuose gyveno šešėlinio verslo banginiai. Jais Kaunas garsėjo nuo tarybinių laikų, ir šiandien jie lošė stambiomis kortomis: nafta, spalvoti metalai, bet kuri perkama prekė, ar tai būtų medvilniniai siūlai, ar audinių kailiai — svarbu mastas, milžiniškos partijos, žodžiu, kaunietiški užmojai. Pro šiuos namus Liukas pravažiuodavo ypač pagarbiai, tarsi bijodamas sutrukdyti šviesius kontrabandinius vertelgų sapnus. Kaunietis ir neslėpė, kad jų mokamos sumos už apsaugą — tai ne tos kapeikos, kurias gauna iš akiai matomų objektų. Užtat vos kas, banditėliai guldo už juos galvas. Skolą „išmušti" — prašau!

Kontrabandinį krovinį palydėti ar pinigus per sieną permesti — jokių kliūčių! Domina privatizacija? Gerai, mes su kito-104

mis Šeimomis pakalbėsime, kad tau netrukdytų. Juk Kaune be mafijos palaiminimo — nė iš vietos. Ji visur: valdžios krėsluose, pareigūnų kabinetuose, prabangiuose automobiliuose ar už tavo nugaros — tik apsidairyk.

Velnias žino, ar Liukas didžiavosi, kad gyvena tokiame nusikaltėliais garsėjančiame mieste, ar tik tirštino spalvas, kad vakarinių žiburių nutviekstas Kaunas atrodytų dar paslaptingesnis, nelyginant koks Čikagos priemiestis, apgaubtas romantiška Al Kaponės laikų aureole.

Kita vieta. Kiti žmonės. Ar jis, Viktoras, taps kitoks, likimo smūgių aplenkiamas?..

— Gerai, kad litai atsirado, — be paliovos tarškėjo Liukas, vėl įsukus į Savanorių prospektą. — Su tomis vagnor-komis — užsiknisimas!.. Kai pas bratkius suveždavo nalogus, per bulvinius maišus pereiti negalėdavai. Kojomis spardydavome... Į restoraną varai pasėdėti, bliacha, visas kišenes talonėlių prisikemši, kaip su antru pamušalu... O gal važiuojam kur užkąsti? Žinau vieną restoraną. Kaip?..

Viktoras abejingai patraukė pečiais. Jam vis vien.

— KlasL Tik reikia benzo įsipilti.

Po minutės „Poršė" įsklendė į Muravos degalinę.

Ir čia rado ką parodyti.

— Žiūrėk, Dragai... Matai tą storulį?

Kaip tik iš kito degalų aparato tviskančion mašinon benziną pylė neišvaizdus storapilvis žmogėnas.

— Tai dielcas!.. Skolingas pusei Kauno, kažkur apie milijoną baksų. Varė cukrų į Rusiją, kol kažkas ragą įkalė. Ir dar ne bet kam skolingas, o banditams. Vieni jau užversti norėjo, bet kita Šeima neleido. Visiems skolingas, visi dabar jį saugo.

Tokiam nė plaukelis nenukris, kol neatidirbs.

— O argi jis turi tokių šansų? -— stebint nerangųjį pilvūzą, Viktorui pasirodė, kad apie naujus milijonus jam tik pasapnuoti...

105

— Uždirbs!.. Chebra sugalvos kokią nors vargankę. Kreditą iš banko jo vardu paims ar kokį benzino ešeloną ant jo galvos pavarys — bent pusę grąžins. Aišku, sėdėti, ko gero, mūsų zonoje teks... Jau namą atėmė, butą, kurį buvo meilu

žei nupirkęs.

— Ar brangūs butai Kaune? Kiek kainuoja vieno kambario?..

— O kam tau?.. — keistai nužvelgė Liukas klaipėdietį. —

Pirkti nori?

— Taip, — tarė tvirtu balsu. — Ir kuo greičiau, tuo geriau.

Nesiryžo pasakyti, kad širdies gilumoj abejoja, ar Kaunas tikrai yra tas miestas, su kuriuo norėtų susieti savo ateitį.

Inga nepatenkinta suniurzgė ir atsitiesė

nuo kaktuso vazono. Buvo jau po vidurnakčio, kai virtuvėje supypsėjo namo apsaugos pultas — ženklas, kad keliami kiemo vartai. Nucimpinusi iki ekrano, dar spėjo pamatyti, kaip įriedėjo „Mersedesas", apneštas kelionės purvu, tik priekinis stiklas spindėjo nušveistas valytuvų. Už jo sėdėjo du žmonės.

Donatą pažino iš karto, bet tas antrasis?.. Matyt, Grušas, tas, kuris diena po dienos, sakė Lugeris, perimsiantis visus Donato ryšius Rusijoje.

Vartai nusileido, ekrane vėl tarsi kokia siena atsistojo. Inga akimis sugavo signalizacijos pulte užsižiebusį raudoną tašką.

Paspaudė vieną mygtuką, bet švieselė neišnyko. Tada kitą...

Pultas išmetė tokį šaižų garsą, kad ji krūptelėjo — lyg iš aukštybių kaukdama kristų aviacinė bomba, taikanti į virtuvę...

106

— Tu išprotėjai? Ką čia junginėjiL — įpuolė į vestibiulį

Donatas ir kaipmat, atsiradęs prie pulto, suspaudė visus reikiamus mygtukus.

Užsidegė žalia švieselė — atjungta. Ausis užgulė spengianti tyla. Inga šypsojosi. Donatas įtariai nužvelgė žmoną. Inga suprato, ką reiškia tas priekabus žvilgsnis — ieško jos akyse pijotos žirnelių. Grįžta po savaitės, dulkinęs Maskvoje visokias natašas, ir stebeilijasi kaip bulius. Vyras, kuris išlaiko moterį, mažai kuo skiriasi nuo prievaizdo, ir pajutusi, kaip tokia mintis gesina jos šypseną, nusisuko.

— Eitumei gulti čia nesivaidenusi! — subambėjo Donatas išeidamas.

Jokios vienatvės, kol Donatas buvo išvykęs, Inga nepatyrė — pakako Lugerio dėmesio, kurio švelnumas, ypač pijotos sužadintas, kartais peraugdavo į tikrus meilumo priepuolius. Ir štai kai slenkstį peržengė jos vyras, ji neišgirdo nė

vieno mielesnio žodelio, bent „labas" būtų išlemenęs, ne, rėkia kaip ant kokios tarnaitės! Inga nė kiek nesigraužė, kad su tuo šviežiai nusigremžusiu bernužėliu smaginosi šeimyninėje lovoje. Kartais verta moteriai pasiversti kale, kad suprastų, su kokiu stuobriu gyvenanti. Donatas niekuomet nemokėjo net paliesti jos. Paliesti taip, kad, regis, širdis iššoktų. Lapnodavo savo letenomis lyg demonstruodamas jėgą... Viskas per jėgą... Tuos dvokiančius šunis, jų šiurkštų plauką kur kas švelniau glostydavo nei jos dezodorantais iškvėpintą kūną. Jei tik vyrų nesuvaldai, jie bemat išsigimsta, alei vieno tampa šunsnukiais! Niekuomet jos nemylėjo!.. Juos abu siejo tiktai šuniški instinktai ir džiaugsmas, šuniška laimė, kai visko trūksta, išskyrus pinigus.

Kitą kartą Inga būtų timptelėjusi lūpą ir apsipylusi ašaromis. Gal ką sukultų į grindis, kad nervai aprimtų ir iš to pykčio nustotų dvejintis akyse, bet dabar jos buvo sausos, o alsavimas lygus, ir tik pagalvojus, kokia ji yra geidžiama to 107

jaunuolio, giriančio pijotos nektarą kaip ir jos tobulas formas, Ingai norėdavosi sulaikyti orą krūtinėje, lyg pasitinkant jo virpančius pirštus. Todėl ji rami, kas beatsitiktų, išliks rami.

Donatą užtiko vonioje. Nieko keisto, po ilgos kelionės visada pusvalandį mirkdavo vonioje, ko gero, šveisdamas rusiškais lūpdažiais suteptas vietas, bet šįkart palindęs po dušu jis trynėsi kempine it patrakęs. Be to, tas tipas automobilyje.

Net į vidų neužėjo. O svarbiausia — Inga išvydo ant skalbimo mašinos numestus švarius marškinius ir šalia rankšluosčių pakabintą švarką bei išlygintas kelnes, kurių šiaip nemėgo dėvėti.

v

— Šunis pašėrei? — atsklido pro vandens šniokštimą.

„Štai kas jam rūpi!" — pagalvojo Inga be jokio apmaudo.

— Žinoma, — atitarė ji pro žiovulį, — juk būtų kaukę kaip vilkai, prieš kaimynus gėda.

— O fazanas?.. Kaip jis gyvena?

— Fazanas? — Inga nustebo. Retai apie tą ponišką paukštį

klausdavo. — Turi dar lesalo porai dienų, ir vandenį pakei

čiau. O kodėl klausi?

— Noriu įsitikinti, ar namuose tvarka.

Jo galva pasirodė virš dušo kabinos ir dingo. Nematė, kaip žmona gudriai šyptelėjo — iš kur Donatui žinoti, kad jam išvykus čia tvarka buvo kiek kitokia? Jis gi neatkreipė

jokio dėmesio į jos suknelę, trumputę, bet gero šilko, akinamai raudoną. Sako, šunys irgi neskiria spalvų... Jo akimis, gundanti suknelė — tai tik nežymus pasikeitimas dulkinuose namuose, nuogi pečiai neverti bučinio, o tai, kad po šilku tik lopinėlis balto trikotažo, jam taip ir liks nežinoma. Jisai skuba. Muilu išmylės savo dramblišką kūną, sulįs į tuos pižo-niškus apdarus vien tam, kad po valandėlės nusviestų šalia kokios kekšės skarmalų. Donato kiaurai permirkęs veidas vėl iškilo. Akimirką nuščiuvo, kai Inga užkėlė dailią kojytę ant vonios krašto. Pliumptelėjo ne vietoje padėtas muilo gabalė-

108

lis, bet j tai nesureagavo. Suprantama, šilkas turi savybę lengvai slysti, ir po to judesio suknelė dar labiau sutrumpėjo, bet Donatas palaimingai užsimerkęs atsuko veidą vandens čiurkšlei nesijaudindamas dėl tos optinės apgaulės.

— Vanduo ne karštas?.. O kas, jei aš ateičiau pas tave? —

ji užkabino nagu suknelės petnešėlių mazgelį, kitaip nei visada atstatė klubus. — Girdi, Donatėli?.. Aš pasiilgau tavęs...

Beprotiškai!

Ją pakerėjo ta mintis, kad, rodos, vakar buvus vienam, po minutėlės, galimas daiktas, jos laukia ir kitas erotiškas nuotykis, tarytum ano tąsa...

— Eik sau!.. Nematai, kad skubu? — jis jau užsuko vandenį. — Kas čia tau užėjo?

— Nieko... — Inga patraukė koją, leisdama Donatui pasiekti rankšluostį. — Matau: kaip moteris aš tavęs nebe-jaudinu.

— O argi buvo kada nors kitaip? — kažko linksmai šypsojosi jis, vyniodamasis frotinio audeklo gabalu.

— Na tai aišku, kad taip!.. Tave, matyt, jaudina tik šunys.

Ankštoje vonioje jų akys susidūrė ypač nemaloniai.

— O tave kaktusai! Ir nauji rūbai, kaip dabar!..

— Daug tu nusimanai! — neištvėrė Inga. — Žaviesi visokiomis bobšėmis, kurios atsiduoda prakaitu!

— Ką tu turi omenyje? — Donato šypsena pranyko.

— Tą patį!.. Tu tik vaidini mafiozą, o iš tikro esi paskutinis kaimietis! Jei tokios kaip Živilė, ta pieninga karvė, tau patikdavo, tai, kaip sakoma, aš geriau patylėsiu!..

— Žinai, ką aš tau pasakysiu!.. — jis sugriebė žmoną už

laibos kaip smilga rankos. Skaudžiai patraukė į save. — Tau iki Živilės kaip iki žvaigždžių!.. Jei ne ta sušikta istorija su tavo kadru, mes čia nesiryškintume.

Inga atmetė galvą. Nenorėjo iš taip arti stebėti jo išplėstų akių.

109

— Tau nereikėjo jo žudyti, ir būtum galėjęs gulinėti ant tos karvės.

— Jo niekas nežudė, — paleido žmonos riešą ir posku-biai ėmė vilktis marškinius. — Nelaimingas atsitikimas... ne tau suprasti. Geriau eik miegoti, rytas už vakarą protingesnis.

— O tu?.. — ji nesitraukė nė per žingsnį. — Kur tu susiruošei? Tik grįžai — ir vėl!..

— Turiu reikalų, be to, dar Grušą iki namų pametėsiu.

— Jam gali ir taksi iškviesti...

— Aš pasakiau — turiu reikalų!

Krioktelėjo ir nutilo. Žvilgtelėjo į Ingą. Lyg ši privalėtų

parkristi, sužeista jo riksmo, bet ji stebėtinai ramiai, net keista, išlaikė tą pačią nerūpestingą pozą, taip derančią prie puošnios suknelės. Donatas šoko vilktis švarko, ir jo platūs pečiai išstūmė Ingą į koridorių, bet ji vis sekė kiekvieną judesį, todėl neištvėręs užtrenkė duris po pat smaila nosimi. Tai priskreto!.. Kaip vantos lapas prie užpakalio!.. Matyt, vėl to durno kaktuso prisikapojo, tegu!.. Donatas žinojo, kodėl jį

ima siutas. Aišku, tas kraupaus praeities įvykio priminimas be galo sudirgino jį, nors ne tai svarbiausia... Reikėjo jai pasakyti, kad tarp jų viskas baigta, šnektelti apie turto dalybas, kitaip sakant, padėti paskutinį tašką. Bet juk taip maža laiko!.. Nebuvęs mieste visą savaitę, o tie skambučiai iš Rusijos v

Živilei tik dar labiau paaštrino ilgesį. Visą kelią vien susitikimo jauduliu ir tegyveno. Tad nėr čia ko gaišti riejantis su Inga. Kai grįš iš pasimatymo, išdėstys viską, galės šūkauti iki alpėjimo ir grasinti kiek tik nori — niekas jo nesustabdys.

Živilė bus jo žmona.

Persirengęs jis šmurkštelėjo iš vonios. Inga to ir laukė.

-— Ajajai, koks išsičiustijęs!.. Stiliaga! Slipsą pamiršai!

Atrodytum kaip tie, kurie padeda prostitutėms restoranų

duris darinėti...

110

— Žinau, bet jos skonis visai kitoks! — atrėžė praeidamas Donatas.

v

— Ak, vis dėlto moteris!.. Šunsnukis! O sakei!..

— Galvok ką nori!.. Man vienodai!..

Jis pastvėrė odinį paltą, numestą prie vieno iš tarpstančių

kaktusų, ir nudrožė per vestibiulį. Ingai baisiai norėjosi drėbti pavymui ką nors įžeidžiančio, bet iš piktumo tik žioptelėjo.

Taip ir liko stovėti pablyškusi it mumija, kol durų trenksmas grąžino jai gebėjimą judėti. Lyg skausmo varstoma, lyg kankinama fizinės negalios, šiaip ne taip nusigavo į virtuvę. Po šimts!.. Klydo manydama, kad Donatas jai tuščia vieta. Gelia po širdimi, nors pasiusk!.. Neapkęsti kur kas lengviau nei nieko nepaisant mylėti, ir kai tuos du alinančius jausmus patiri vieną šalia kito, pakerta kojas ir liežuvį stingdo lyg pakaruok-lei... Ji myli, myli tą stuobrį ir nekenčia jo — to, kuris atėmė

jai ramybę, tyčiojasi iš jos tarsi iš kokios „palydovės", nupirktos ne vienai nakčiai, o keleriems metams...

Inga pakėlė akis į monitorių, ir mirgantis vaizdas jai praskaidrino sąmonę.

— Mužikas!.. — sušnypštė ji. — Paskutinis mužikas!..

Atkragenusi mažąjį pirščiuką, padarė nepadorų gestą ekranui, kuris rodė, kaip „mersas" atbulomis ropoja iš kiemo.

Sekundėlę moters veide tvyrojo didžiadvasiška panieka, bet tuoj pat, lyg nukrėsta elektros srovės, puolė į vestibiulį. Stryktelėjo laiptais, skubiai vilkdamasi suknelę, ir kol užsikorė į

viršų, liko vien su balto trikotažo trikampėliu. Šveitė drabužį

nežiūrėdama ir įpuolusi į miegamąjį, pasičiupusi iš spintos džinsus, užsitempė tarsi pagal karišką komandą. Stvėrė po ranka pasimaišiusį megztuką ir vėl dardėdama laiptais žemyn vienu mostu užsimaukšlino. Kad tik suspėtų!.. Kur tie automobilio rakteliai?.. O kailiniai? Velniop juos!.. Pabus šiąnakt menka ponia, nesušals savo „muilinėje", kad tik greičiau!..

111

Ji išpuolė j kiemą. Galėjo prisiekti, kad girdi pašaipų tolstančio automobilio burzgimą, bet toje tamsoje dar kažkas buvo. Nuojauta neapgavo — pasigirdo perspėjantis urzgimas.

Svolačius!.. Tuos velnius paleido! Lyg žinodamas!..

Bet kimus urzgimas Ingą sustabdė tik trumpam. Tiek, kiek sugaišo rausdamasi rankinėje, iš kur ištraukė keistą daik

čiuką, nelyginant kokį pultą.

— Na! Ateikite, mano ciuckiai!..

Sūnys buvo čia pat, malėsi tamsoje iššiepę baltas iltis, lyg ruošėsi užtverti taką tai nakties pamėklei, kurios nuoširdžiai gyvuliškai nekentė, bet moteris, tekinom skubėdama prie garažo, atkišo paslaptingą daiktą savo rankoje. Kažką paspaudė. Didžiuliai šunys sukaukė vienu balsu, baimingai sucyp-

čiojo ir nėrė kas kur... Vėl paspaudė — tas pats cypimas, tik dabar lydimas tylaus juoko.

Po minutėlės kiemo vartai pakilo, ir japoniškas mažalitra

žis automobilis metėsi į gatvelę. Jei ne Lugerio parūpintas daikčiukas, ji dabar kaip kalinė tupėtų namuose negalėdama į lauką nė kojos iškelti. Oi, kaip viską apskaičiavo Donatėlis!..

Bet ji visada bus priekyje visų jo gudrybių, kitaip niekada ir nebuvo. Ji paslėpė šunis išgąsdinusį aparatėlį rankinėje. Lugeris aiškino, kaip jis veikia, abu vieną vakarą cypino voljere Donato numylėtinius, bet Inga tik tiek suprato, kad, paspaudus pulto mygtuką, pasklinda kažkoks dažnis, kuris smogia šunėkams į smegeninę, sukeldamas jų pačių dantų vertą skausmą. Tokius prietaisėlius naudoja elektrikai, kai braunasi į sodybas, kur elektros vagių ramybę saugo visokio plauko šunys. O kad taip jį nustačius Donato smegenų dažniu!.. Tupėtų voljere su savo smirdančiais šunimis, kur jam ir vieta...

Ji kaip patyrusi persekiotoja įsikibo į vairą, automobilis švilptelėjo netikros šviesos išplikinta gatve. Vėl nusijuokė savo sidabriniu juoku, kuris vienumoje skambėjo tikroviškai, 112

ir — nelygu, kas jį išgirstų — nugara perbėgtų malonus arba nelaimę nešantis šiurpas.

Prie parduotuvės, veikiančios visą parą, Donatas vos rado kur įkišti savąjį „mersą". Dideliame mieste vis atsiranda tokių, kuriems alkis neleidžia užmigti. Tarstelėjęs Grušui, kad tuoj grįš, jis nuskubėjo link šviečiančių vitrinų. Grušas irgi išlipo. Pasirąžė jausdamas, kaip šaltis glosto nutirpusius raumenis, žnybia į žandą, bet tai vienas juokas, palyginus su speigais Rusijoje. Užsigrūdino. Net sprando neįtraukė. Vien ta mintis, kad jis pagaliau namuose, mieste, kuriame jį beveik visi pažįsta, ir kad kažkur netoli alsuoja Baltija, o ne nykios stepės, jį tiesiog šildyte šildė.

v

Maskva, Ceboksarai, Permė, Rostovas, — gražų lankstą padarė, ne vieną degtinės stiklinę išlenkė, ne vieną rusišką pirtelę išbandė, kol apvažiavo visus reikalingus žmones. Ir liko ramus! Perims metalo biznio vadžias į savo rankas, nieko sudėtingo... Tiesa, kiek baugino matyti veidai, dažnas kurių — tarsi ieškomų nusikaltėlių fotorobotai, bet ten, kur sukasi žvėriški pinigai, be tokių tipažų neapsieisi. Svarbu, kad jį

priėmė kaip savą. Ir gėrė lygiai su visais, kaip tikras rusas.

Tiek įeinančius, tiek išeinančius iš parduotuvės Grušas stebėjo tuo pačiu įžūliu žvilgsniu. Jam ant kaktos parašyta, kad savo gyvenime mažai sutiks žmonių, kurie juo gėrėsis, nebent tokie kaip Zylė maloniai jausis šalia, ir tai Grušui atrodė svarbiausia. Tyliai, po truputį, žingsnis po žingsnio, apgalvodamas kiekvieną savo žodį ir „ėjimą", jis greitai virto pastebima figūra tarp „zyliukų", vis rimtesnius reikalus patikėdavo jam Zylė, ir štai — aukščiausia riba, kokią jis galėjo įsivaizduoti. Va dabar ir įrodys, kad Zylei atsidavęs visa širdimi, jei kas, nedvejodamas ir po kulkomis lįstų, kad tik ta imperija klestėtų...

113

Pamatęs pareinantį Donatą, Grušas pajuto apmaudą —

kaip gaila, kad vis dėlto, galima sakyti, Šeimos protas pasitraukia iš žaidimo. Kurgi ne! Tiek pinigų užsivaręs, kas nenorėtų paprastai, kaip žmogus pagyventi!

Penkišimtasis „Mersedesas" vėl nuskriejo gatve. Iš visų

pirkinių, nušveistų ant galinės sėdynės, Grušas pastebėjo tik kačių maisto paketą, bet tuoj apie jį pamiršo — Donatas varė

automobilį visai priešinga kryptimi nei jo namai. Ir nesustojo, kai vienas iš „zyliukų" ekipažų, pasimaišęs kelyje, džiugiai sublykčiojo ilgomis šviesomis, tarsi prašydamas stabtelti, bet

„Mersas" nudūmė tuščiu prospektu, lyg nieko šiame mieste nebenorėdamas sutikti. Grušas pasimuistė sėdynėje. Niekaip nesuvokė, kur ir kodėl skuba Donatas. Ir Rusijoje sėdėjo kaip ant adatų. Vis greičiau ir greičiau, tik vieną naktį praleido viešbutyje, o taip vis mašinoje, vis kelionėje...

— Atvažiavome... — atsipūtė Donatas stabdydamas automobilį pačiame prospekte, kur tolėliau tamsoje dunksojo daugiaaukščių namų masyvas. — Sėsk už vairo ir gali varyti kur nori.

Grušas nustebęs žiūrėjo, kaip visus pirkinius Donatas krauna į dėžę, kurioje visą kelią barškėjo sausvynio buteliai, su nepaaiškinamu džiugesiu nupirkti vienoje Maskvos parduotuvių.

— Ne, ne!.. — gynėsi jis. — Aš pasiimsiu taksą ir parva

žiuosiu!

— Daryk, kaip sakau!.. Kai prireiks mašinos, paskambinsiu į mobilųjį...

Donatas vikriai išsliuogė iš automobilio ir, nešinas dėže, regis, numovė kur akys mato. Tai keistuolis, pagalvojo Gru

šas, juk būtų galėjęs iki laiptinės privežti. Bet čia pat neištvėrė

nenusišypsojęs — tokią „tačką" patikėjo! Mirtinas kelionės nuovargis susigėrė į prabangaus automobilio grindis, o sulig 114

pirmu stipriu trūktelėjimu ir krūtinė apsalo... Tai paraižys po miestą! Apie miegą negali būti nė kalbos!..

Kaip sapne nulėkė į degalinę. Išlipęs kelis kartus apėjo

„Mersedesą". Apžiūrėjo, tarsi prieš minutę būtų jj įsigijęs.

Nenusivylė. Tobulos formos jam regėjosi kaip jo paties gyvenimo linijos. Net purvas neįstengė paslėpti perlamutro švytėjimo. Benzino baką pripylė iki kraštų. Kompaktinių diskų

grotuvą pagaliau paleido taip, kaip, Grušo manymu, turėtų

skambėti tokioje „kietoje" mašinoje, ir švytėdamas it jaunas mėnulis nuskriejo naktine Klaipėda per tas vieteles, kur net tokį šaltą metą yra tikimybės rasti bendrakeleivę, mokančią deramai įvertinti laikinąjį automobilio šeimininką. Nudūmė

į pietinį miesto rajoną, kur neseniai atsidariusiame naktiniame klube retsykiais atlapodavo piniginę vaišindamas visokias žiurkeles šampanu, kol atsirasdavo tinkanti jo skoniui. Gal šįkart pasiseks. Taip ir buvo — tiesiog vos įėjęs „pakabino".

Aukšta, kvailų, bet gražių akių, kojos nelyginant iš pažastų

augtų, nė kiek nebijančios šalčio. Standartinė. Bet kai atsidūrė apšviestame gatvės ruože, Grušas nusivylė. Girta kaip šliurė, regis, tuoj pliūptels iš dažytos burnos šilta masė, ir dar pati glaustosi, tik triperio jam betrūko! Išmetė pirmoje sankryžoje — čiuožk!..

Pasuko centro link. Blogiausiu atveju pasiims kokią čiuvichą iš viešbučio baro. „Mersas" pralėkė naujojo mikrorajono gatvele ir, išvažiavęs į pagrindinę gatvę, lėtai nušliaužė iškilmingai transliuodamas visam miestui trankų šlagerį. Čia ir atkreipė dėmesį į šviesas, slenkančias paskui jį nuo pat sankryžos. Dar sumažino greitį — šviesos nepriartėjo. Ar savas, ar svetimas — juk pasivytų ir aplenktų. Negi seka?..

Netikėdamas pasuko į atokesnę gatvelę, bet tas paslaptingas automobilis vis iš paskos!.. Seka, čia tai bent! Pritylino muziką, padidino greitį, vėl sumažino — neatstoja. Paskambinti saviškiams, kad griebtų tą uodegą? Ne. Pirma pats įsiti-115

kins, ar verta skelbti pavojų, kitaip apsijuoks visiems laikams.

Be to, jei kas, po durelių apmušalais guli pistoletas, tik nereikia skubėti, kur kas svarbiau permanyti, kas tokie seka Doncės automobilį, kuris tikriems banditams didesnio pavojaus, atrodo, nekeldavo. Nejau mentai?..

Grušas vėl išvairavo į gatvę, atsiplėšė nuo persekiotojo ir, patekęs į prospektą, kur nuo aukštų stulpų krito geltona šviesa, žvilgtelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį. Automobilis sekė atsilikęs, bet vos išniro iš tamsios gatvės gilumos, Grušas garsiai nusikeikė: „Nisan Mikra", Donato žmonos mašina!.. Pavargsi medžioti!

Ir jis akimis aprėpė tiek spidometrą, tiek sekundes skai

čiuojantį laikrodį, norėdamas įsitikinti, per kiek laiko „mersas" užgriebs šimtuką...

Tyliai atsirakinęs duris, Donatas įsmuko į

butą. Ūktelėjo, bet atsiliepė tik aidas. Turėjo numanyti, kad Živilės nėra, nors slapta vylėsi susitikti ją čia jau gerokai po vidurnakčio, kaip ir dera tikriems sužadėtiniams. Jis lyg kitomis akimis apžvelgė tamsoje paskendusį kambarį — kažkokia erdvė, suskvarbyta kolonų, kurios panėšėjo, sakytum, į apeigų stulpus. Jis krūptelėjo. Be jokių pastangų akyse iškilo tas echinocactus ingiens, kuris senovės actekams tarnaudavo kaip aukojimų altorius. Paguldydavo žmogų aukštielninką ir —

akmeniniu peiliu į širdį... Jei toks pūpsotų vidury šitų kolonų, jaukumas kaip po slibino liepsnos išgaruotų. Taip, čia aiškiai trūksta baldų ir nors menko jaukios ugnies atšvaito, kuris visus tuos mistiškus šešėlius sugertų. Padėjęs dėžę su pirkiniais ant lygaus parketo, jis žengė link židinio. Vėl 116

krūptelėjo — pajuto kažką puolant po kojom... Dieve tu mano!.. Katinas!.. Šiluma net per klešnes tvoskia. O kaip blyksi jo akys, ir koks drūtas!..

Donatas pasilenkė norėdamas paglostyti juočkį, mosuojantį uodega nelyginant vėliavėle, bet šis bakstelėjo kieta makaule į blauzdą ir atšokęs nuliuoksėjo, tarsi pamėgdžiodamas grynakraujo ristūno žinginę. Dievaži, koks juokingas!.. Vos Donatas atsidūrė prie židinio, katinas ir vėl atšokavo. Murkė

ir bruko savo kietą galvą tarp delnų, o stangrūs ūsai taip kuteno odą, kad neištvėręs Donatas patyliukais susijuokė. Tai v

štai kas jo laukė! Jau rinkdamas Živilės namų telefono numerį, pastebėjo ant židinio atbrailos kažkokią brošiūrėlę, prisiki

šo prie akių — poezija... Nespėjo nė eilutės perskaityti, kai telefono ragelyje pasigirdo pasiilgtas balsas.

v v

— Labas, Živile! Čia Donatas, jau grįžau. Gal pažadinau?

— Ne, nemiegojau, vis laukiau tavo skambučio.

— Negalėjau, tik vienuoliktą išvažiavau iš Maskvos. Skubėjau grįžti, maniau — tave čia rasiu, bus staigmena.

— O iš kur tu skambini? Iš buto?

— Iš mūsų buto, — pataisė Donatas, — bet jis labai nykus ir tuščias be tavęs.

— Užtat yra katinas. Matei?

v

— Na žinoma!.. Stai kaip tik dabar kariasi ant pečių. Labai draugiškas.

— Taip, jis mėgsta glaustytis ir laipioti kur tik panorėjęs.

— Be to, murkia! Lyg viduje koks varikliukas būtų...

Mums labai trūksta tavęs. Parsivežiau mūsų ypatingojo vyno, ateisi?.. Galiu tau atsiųsti taksi, ir po dešimties minučių būtum čia... Tai kaip?..

Ji patylėjo ir tarsi neišgirdusi paklausė:

— O kaip tau sekėsi Rusijoje?

— Puikiai, bet ne apie tai šneka, — jis atsargiai nukrapš-

117

tė vikrųjį katiną, galų gale užsikorusį jam ant kupros. — Živile! Pasiilgau tavęs... Iki rytojaus neištversiu.

Ji laiminga nusijuokė.

— Negaliu, Donatai, jau vėlu, — lyg svarstė, lyg dvejojo, — labai vėlu...

— Juk sakiau — taksi...

— Ne, nieko neišeis, — kaip įmanydama švelniau pasakė. —- Rytoj, gerai?.. Neužpyksi?

v

Neužpyks, kodėl turėtų pykti? Jis bandė įkalbėti Živilę, bet ir pačiam gražbylystės atrodo ir juokingos, ir nieko vertos. Tai ne ta moteris, kuri lengvai keistų savo nuomonę. Ir čia, maustelėjus krūtinėje, pagalvojo, kad jie abu it maži vaikai, negalintys suaugusiųjų kalba paaiškinti, kas dedasi jų viduje. Kas įstengia protingais žodžiais nusakyti savo meilę ir ilgesį, tas iš tikro ne per labiausiai įsimylėjęs, todėl pritilęs Donatas keliskart sušnopavo į ragelį. Živilė irgi tylėjo. Juos kaustė jaudulys, kuris jiems susitikus kaipmat pavirsdavo į

geidulį, be kurio tikra meilė vargu ar įmanoma. Ir dar. Jie per mažai pažinojo vienas kitą, ir tas pažinimo saldumas driekėsi toli į ateitį, tarsi atpildas už tą tyrą vienas kito vertinimą.

Galbūt todėl Živilė nesiruošė galvotrūkčiais pulti į jo glėbį, o degė ta ramia ir galinga ugnimi, kurios kitos moterys taip ir nepajunta per visą gyvenimą, gyvenimą be meilės...

—Tad iki rytojaus, mieloji... — atsiduso Donatas ir susikaupė prieš pasakydamas svarbiausia: — Aš tave myliu, Živile...

— Aš irgi... myliu. Labai.

Išjungus telefoną, Donatą apipuolė kitos mintys. Velnias!.. Tiek veržėsi prie šito židinio, o ji pasakė: „Ne". Jautėsi kiek įskaudintas, nesuprastas. O taip norėjo pamatyti! Tuoj pat! Nedelsiant!.. Argi galima aistrą kaip nors dozuoti? Šiandien — ne, rytoj — taip. O gal moterys meilės reikaluose 118

visada apdairesnės už vyrus? Ir netgi visai nebedaug dienų

likus iki vestuvių, Živilės vis vien neapleidžia tas įgimtas drovumas, trukdantis jųdviejų meilę paversti „užsiėmimais" prie židinio, kaip iš tikrųjų jis ir tikėjosi šį vakarą... Tolima, nepasiekiama, bet vis labiau geidžiama — jeigu ji šito siekia, tai jai puikiai sekasi, puikiai!..

— Skac, bandite!.. — nubloškė Donatas katiną, kuris visai nemeiliai grybštelėjo aštriais nagučiais jam ranką. — Eik šalin!

Juočkis atšoko. Karingai pašiaušė kukšterą ir papūtęs uodegą nulėkė į kambario gilumą. Kurį laiką buvo ramu, bet užkūrus židinį pasigirdo krebždesys iš popierinės dėžės. Joje ir rado benaršantį nakties smarkuolį.

— Vargšelis... Turbūt alkanas, taip?.. Na pasakyk —

alkanas?..

Katinas tylėjo. Pamiršęs laukinius instinktus, leidosi glostomas, iš to malonumo murktelėjo ir netgi ėmė trypčioti. Tik tada, kai tas didžiulis vyras tarsi gyva, judanti kolona nulingavo prie židinio, kur liepsnos vis didėjo, jis kniauktelėjo ir klusniai nusekė iš paskos. Tipeno užvertęs galvą, lyg bandydamas atspėti, kas per paketas siūruoja to žmogaus rankoje. Į

sauso vyno butelį katinas nekreipė jokio dėmesio. Prikliukinus taurę, berods pasigirdo siūlymas paragauti vietoje pieno, bet gudročius suko švitrinius ūsus šalin. Tuomet Donatas surado šalia malkų stirtos dubenėlį ir sklidinai, kaip ir savo taurę, pripylė kačių ėdesio. Jaukus murkimas pagarsėjo.

Stai tau kelionės finalas, pagalvojo jis su grauduliu. Židinys, ant jo krašto poezijos tomelis, apačioje — žvilgsintis katinas ir butelis vyno, kurio pirmieji gurkšniai atrodė visai beskoniai. O ir naujo gyvenimo skonio jis niekaip nepermanė. Puolė parpuolė į Klaipėdą, kaip akis išdegęs atskubėjo į

v

šitą slėptuvę nuo viso pasaulio, bet kur tau!.. Živilė moka ramiai planuoti savo ateitį, kai jis tuo tarpu bando ištrūkti iš

119

to nelaimių rato, kur viskas prasideda ir baigiasi pinigais. Ir va, likus vienumoje, netgi be mylimosios balso telefono ragelyje, jį apniko liūdnos mintys, kad jam niekada nepavyks svajonės paversti tikrove. Gal jis ką ne taip daro?.. Tamposi su visokiais Grušais, užuot kirtęs nukirtęs visus galus ir griežtai taręs: „Baigta, chebra, sukitės kaip išmanote..." Ot ne, vis laužo galvą, kaip Ovidijui būtų geriau, kad tik jo vilkai murktų kaip tas katinas...

Nugėręs pusę butelio, paskambino Viktorui. Kaip ten bebūtų, jie vis dėlto panašiai galvoja, ir vyno dar į valias. Laukė, laukė, dar kartą surinko numerį — nieko. Matyt, miega. Visi miega, tik jis susirangęs priešais židinį bando taip sudramatinti savo padėtį, kad mielu noru tiesiog ašarą nubrauktų. Kartais pravartu pasijusti silpnam. Seniai beverkė, tik tada, prie tėvo kapo, bet ir tai gėdydamasis, nusisukęs ir bijodamas, kad jį

bet kada gali išduoti virptelėję pečiai. Lyg tėvas nebūtų vertas matyti sūnų kitokį, nei kad buvo spėjęs įsidėmėti jį kitas, kriminalinių pasaulių autoritetais tesižavintis miestas.

Pabaigęs vyną, pasirėmė smakru į suglaustus kelius, įbedė

stiklinį žvilgsnį į židinio ugnies šėlsmą, ir prieš užsnūstant liepsnos skraistė supleveno akyse tarytum Ingos ryškios suknelės klostės. Katinas nucimpino savo keliais, net jam neberūpėjo kelionės nuovargio, o gal vyno pakirstas vyras, kuris šiaip turėjo be galo švelnius delnus. Nežinia kiek laiko snūduriavo, bet pabudo nuo labai aiškaus suvokimo, kad, be katino ir to butelio, dar kažkas yra atsiradęs šiame bute. Juda nuo durų, eina be garso, bet žingsniai skleidžia vos juntamą bangą. Jis ne vienas, ir tas kažkas, atsargiai pritykinęs, sustojo už nugaros. Jau aiškiai girdėti kvėpavimas, bet jis temato žioruojančias židinio žarijas, o viena jų, pati kaitriausia, įšoka kažkur krūtinėn. Kaip sapno nuotrupa vėl iškyla tas milžiniškas kaktusas su paslikų žmogumi vietoje žiedo ir viršum jo 120

pakibusiu durklu. Dilginantys pirštai paliečia nutirpusį sprandą. Kraujas sustingsta gyslose. Regis, židinio žaižarai, ir tie prislopo nuo to šalto prisilietimo.

Donatas atsisuko tikėdamasis pamatyti košmaro tęsinį.

— Živilė!.. — išsprūdo jam su keistu palengvėjimu, o širdis pasileido nelygiai plakti. —Atėjai!.. Tu!..

— Kaip aš galėjau neateiti, kvailiuk tu mano, — jos rankos ilgesingai apsivijo stambų kaklą. — Išsigandau, kad neatlaikysiu iki ryto, širdis plyš...

Ji šnibždėjo lūpomis liesdama Donato kaktą, ir nors nuo jos dvelkė gatvės šalčiu, karštas alsavimas nugairino jo lūpas lyg dar niekada neragauto, beprotiškai stipraus gėrimo gurkšnis.

*

Žaliakalnis, bet iš žalumos nieko nelikę.

Tvoros rodo savo griaučius pro krūmienojų stagarus. Vėjas blaškosi po išlikusius sodus, kol atsimuša į pilkus, kaip ir pats žiemos dangus, namukus. Jie irgi tarsi bėga per sniego dykrą, gręžiasi nuo prabangaus mūro, kuris visais langais blizgina į

užsigrobtą erdvę. Jei kada atsklinda koks gausmas nuo miesto centro, tai pasiklysta ano prašmatnaus statinio kieme, kuriame, be kelių automobilių, laisvai išsitenka vilkikas su visa priekaba. Apie tą mašiną ir sukinėjosi gauja grėsmingos išvaizdos vyrukų, nelyginant parazitai apie nejudantį kūną. Gatvelės šunys nepakentė tų šiurkščių balsų kaimynystėje. Vieningai, gerklė gerklėn piktai ambrijo, o kai variklio burzgimas prane

šė, kad dar kažkokios mechaninės baisybės bando prasiveržti iki to ištaigingo namo, suskalijo it blūdo apsėsti.

Niekas jų netildė. Jei gyveni Kaune, o kaimyno kieme pernelyg susitvenkė prestižinių mašinyčių, žinok: arba ma-121

fiozą laidoja, arba smaugia laikinai nuo banditų pasislėpusį

biznierių. Antruoju atveju neverta domėtis. Akys mato, ausys girdi — paskui ginkis smalsaujančių policininkų, įrodinėk, kad esi žlibas ir kurčias ir nuo mažumės neturi regimosios atminties. Pulsi liudyti — vėl pasirodys tos pačios keliasde

šimt tūkstančių litų kainuojančios mašinytės, bet šįkart sustos prie tavo durų. Teloja šunys, tekiauksi!.. Juk ne kokį bėdžių

spaudžia, o žmogų prie pinigo. Zinos, rupūžė, kaip tokius namus statytis.

. Siaura snieguota gatvele artėjo „Poršė", jai iš paskos skuto panašios formos raudona „Opel Calibra". Į kiemą nesuko.

Sustojo vidury kelio, lyg ketindamos prabėgomis numaldyti tą šurmulingą gaują.

— Tu tik pažiūrėk, Dragai!.. — vargiai benusėdėdamas šūktelėjo Liukas. — Kokie žmonės! Matai?.. Chė chė, aš

apšalęs!

Viktoras įtempė žvilgsnį. Jam per petį sužiuro automobilio gale nepatogiai tupintys du jaunikliai. Nekalbūs, kietus kumš

čius apsitempę odinėmis pirštinėmis ir abu „pirmo numerio"

šukuosenomis, leidžiančiomis jaustis tikrais Šeimos kareiviais.

Viktoras dairėsi nesukiodamas galvos. Sportiškai nuaugę vaikinai laikė puslankiu prie vilkiko užspeitę viso šito bruzdėjimo kaltininką — apvalmurzį vyrą, prasižiojusį ir išgąstingai suraukta kakta. Rūpestingai išpuoselėti ūseliai tarsi sakė, kad jis vienintelis teigiamas tipas visame šitame treninguočių parade. Bet iškart Viktoras pastebėjo ir tą aukštą, kone dvigubai stambesnį už pačią auką jaunuolį, kuris išsiskyrė ir įžūliomis manieromis, ir šaižiu balsu. Matytas, kažkur matytas... Lyg kokiame fdme prabėgo vaizdai: Liukas plakasi su tuo stam-buoliu, net kraujai tykšta... O čia jo šešėlis gyvenamojoje sekcijoje, blausioje prietemoje blizgantis „štyriaus" galas. Tas pats, kuris kolonijoje norėjo Liuką prisiūti prie čiužinio!

122

— Varava! — lyg netikėdamas dirstelėjo j Liuką. — Bet kaip jis čia?.. Juk „srokas" didelis buvo!..

v

— Mutkės Seimą turi gerus galus ir zonoje, ir prokuratūroje... — mąsliai nutęsė Liukas, ir tą akimirką jis Viktorui pasirodė kažko nusigandęs. — Jei Mutkė tokius dielcus kaip Varava traukia į laisvę, vadinasi, jis jau didelį, labai didelį

pyrago gabalą pradėjo sapnuoti. Oi, ankštas tas Kaunas!.. Kur pasisuksi, visur tos pačios charės. Tik atsimetė, o jau, žiūrėk, Mutkės pacukams vadovauja!.. Varom, — pasisuko į saviškius galinėje sėdynėje, — o tu, Dragai, lik čia. Sakau, lieki!..

Nepažįstami snukiai — menkas svoris tokiuose razboruose.

Ir jis išlipo. Paskui jį ir tie du. Iš „Opel Calibra" prisijungė dar trys.

Rytas Viktorui buvo prasidėjęs įprastai — kartu su Liuku apžiūrinėjo parduodamus vieno kambario butus, ir vienas, vos per porą namų nuo Liuko buto, lyg jau ir tiko, tad žadėjo pagalvoti, bet štai bepietaujant kavinėje skambutis: „Liukai, bėda, padėk". Skambino senas vaikystės draugas, su kuriuo susitikęs šnekteldavo, vyno „padarydavo", bet niekuomet nemanė, kad juo gali susidomėti banditai. Pasirodo, būta slapuko kaip reta: tylutėliai, įsitaisęs priekaboje dvigubą dugną, gabeno į Vokietiją „Marlboro" cigaretes. Niekas nežinojo, todėl niekam ir nemokėjo. Ir šit kai, nutekėjus informacijai, pats Mutkė sužinojo, kad stačiai panosėje tarpsta apsukruolis, kuris „daro" per mėnesį dešimt gabalų „navaro", jis maršo rikiuote pasiuntė jaunimą padaryti tvarką. Bala nematė, jei tik duoklę užkrautų. Kaip įprasta tokiais atvejais, jie numatė

ir bausmę — atimti vilkiką, savininkui paliekant tik priekabą, kad nuo dvigubo dugno į Šeimos „obščiaką" lašėtų procentais Nelaimėlis sumelavo, kad moka Liukui, bet jų bičiuliški santykiai visiems ant akių — netikėjo nė iš tolo tokia versija ir nusprendė tylenį papurtyti kaip reikiant. Juolab kad 123

jis užsiima kontrabanda. Kam pasiskųs? Todėl Liukas, surinkęs iš saviškių ką papuolė, atidūmė melą paversti tiesa.

— O, atmazkė atvažiavo! — pašaipiai iš tolo riktelėjo Varava. Jis nė kiek nenustebo išvydęs lagerio laikų priešą, matyt, to tikėjosi, galbūt todėl ir pats čia. — Gali varyti arklius atgal, be tavęs išsiaiškinsime!

— Tai tu varyk arklius!.. — atkirto Liukas. — Jis mums moka, ir jei turi klausimų jam, mes žinome visus atsakymus.

— Ką jis čia pizdelina? — apsimestinai nustebo Varava apžvelgdamas saviškes „torpedas". Suktų šypsenėlių padaugėjo. — Kokie klausimai?.. Kokie atsakymai? Šneka kaip viktorinoje, visai, bliad , sarai susisuko!.. Kodėl mes turime jo 1

klausytis? Zonoje dušniatina buvo, nuo Kauno mastiuchos atsimetė, o dabar vėl nori būti putiovas, mano — laisvėje apsivers kaip plekšnė!..

Viktoras stvėrėsi automobilio durelių rankenos. Istorija kartojasi! Vėl „duchu" pavadino! Jei Liukas sudvejos, pabūgs ir nepuls, tą pačią akimirką jo autoritetas kris, oi kaip kris v

banditų akyse!.. Ir buvęs zonos kentas puolė... Šoko kaip pamišęs, išmetęs iš galvos visus tikslius ir gražius smūgius, kurie pašaliniams keltų susižavėjimą. Kai tenka ginti savo garbę, svarbiausia — pulti. Varava buvo pasiruošęs. Trenkė triuškinantį smūgį iš apačios, bet apakęs iš pykčio Liukas, nematydamas vėl kylančių kumščių, visu kūnu tvojosi į Varavą ir išskėstais pirštais dūrė jam į akis. Šis suriko. Du banditai parkrito ant sniego. Visa tai Viktoras išvydo jau bėgdamas į

kiemą. Netikėtai abi grupuotės, atsidūrusios sekundantų

vaidmenyje, sutriko. Lyg ir ruošėsi veltis į žiaurias muštynes, sutrypčiojo pagundos suimti, bet nuo tokios minties suturėjo tiek vienų, tiek kitų rankose ūmai žybtelėję pistoletai. Jauni pikti balsai sumišo su energingu šunų viaukčiojimu. Trūko tik šūvių ir kraujo, kad rytdienos spaudoje pasirodytų eiliniai 124

pranešimai apie Kauno „maflozų nuotykius". Laimė, šūviai nepasigirdo. Viktoras šoko ant besiraitančių kūnų. Liukui vis spaudžiant Varavos akiduobes, šis pūkšdamas iš įniršio trankėsi kumščiais kur papuolė, bet štai kažkokia jėga atplė

šė patrakusį užpuoliką, ir jis skubiai užsidengė delnais akis.

— Psichas! — prašvokštė Varava.

O Viktoras vis tempė besidraskantį kaunietį kuo toliau nuo niršiai žvairuojančių Mutkės „jaučių". Liuko jaunikliai mūru stojosi priekyje savojo lyderio. Varavos pacukai šiaušėsi, ir jeigu jų patronas būtų užbliovęs: „Dėkit į vietą!.." —

velniai žino, kuo būtų baigęsis buvusios aukos ir žudiko susitikimas laisvėje. Bet Varava kėlėsi trindamas savo žlibes ir, išskyrus triaukščius rusiškus matus, nieko įsakmaus neriktelėjo. Tos pauzės pakako, kad nurimtų tas karštas judėjimas ir įsivyrautų nors ir pikta, kai susiduria dvi priešingos grupuotės, bet šiaip jau normali darbinė atmosfera.

— Liukai!.. Tau pizdiec!.. — kalbėjo Varava jau atsistojęs, vieną ranką grasinamai tiesdamas, kita stvarstydamas ašarotas akis. — Visa chebra girdi, duodu žodį!..

— Tik valink iš čia, durneli tu!.. — pro dantis košė

Liukas, po grumtynių išlikęs sveikut sveikutėlis. — Mes dar išsiaiškinsime, kas iš mūsų dušniatinaL

— Tau chaną!.. Pamatysi, pamatysi! Aš tuščiai nebazari-nu! — netilo grasinimai. — Ir tavo konstrukcijos visiems aiškios! Tas, bliad', spekuliantas, — parodė pirštu į vaikiną dailiais ūseliais, užsikorusį ant savo namo laiptų, — tas...

ticharia varo sau šaibas, mes jį uždenginėjame, o tu atpuoli daryti stogą! Pats žinai, Liukai, kad tai bespredielas ir Mutkė

netylės. Ne toks yra Seimų susitarimas!..

Liukas įžūliai nusijuokė. Susigrūdo rankas į striukės ki

šenes. Buvo atgavęs ir šaltą nuovoką, ir visišką pasitikėjimą savo jėgomis.

125

— Tik slysk, slysk!.. Visi girdėjo, kaip aš pasakiau, kad tas dielcas man moka! Gali eiti ir kelti triukšmą per visas v

miesto Seimas, bet tokie žodžiai buvo! Jei nenugirdai, aiškinkis su ausų gydytoju.

Varava burbėdamas įsiropštė į savo džipą. Labai nenoromis užtrenkė dureles. Pakako proto suvokti, kad jo gudrus ėjimas nepavyko. Sumenkinti Liuko autoritetą, įvelti į pasikapojimą žodžiais! — štai tada pagrindinė priežastis, dėl ko jie čia susirinko, būtų savaime išsisprendusi jo naudai. Bet dabar, nebeįžvelgdamas jokio galimo konflikto tęsinio, kuris leistų jam atsitraukti aukštai pakelta galva, turi nešdintis. Užsimiršo, kad čia ne koks lokalinės kiemas, ne zona, kur „kipi-

šo" metu mosuoti tikrais pistoletais gali nebent lakioje vaizduotėje. Laisvės gyvenimo linijos ryškesnės. Ir gyvybės siūlas dar plonesnis.

— Susitiksim!.. — šūktelėjo iš džipo jis. — Pažiūrėsiu, ką tu pagiedosi, kai rimta chebra susirinks!..

Trys automobiliai su visureigiu priešakyje iškaukė į gatvę, ir niekas nesujudėjo, kol jie nedingo tolyje.

— Vaikščiojanti neuviazkė! Vos išėjo į laisvę, o jau toks kietas! Žiūrėk, paspausi — vėl per tvoras laipios... — ir jau eidamas namo link, tarsi dideliais žingsniais matuodamas atsigrobtą teritoriją, kreipėsi į vaikiną dabitiškais ūseliais, apmirusį ant laiptų. — Na ką, Tomuk, dejom vaizdų? Per plauką prasilenkėm, per plauką... Jau maniau, kad bus saliutų.

Tomuku pavadintas tipas bandė neva nerūpestingai nusi

šypsoti, bet nepavyko. Net tokiame šaltyje kakta buvo išrasojusi nuo prakaito.

— Aš i-irgi... — pralemeno šis. — Jau norėjau bėgti mentus kviesti.

— Mentus? Būtų tik man blogiau buvę. Tai tu jiems pasakei, kad man moki?

126

— Nu jo, kaip kitaip! Pasakiau, kad Eigulių Šeimai moku ir asmeniškai tau, bet... bet...

— Kas „bet"?..

— Nu, kaip čia pasakius, — mykė reketo medžiojamas

„biznierius", — buvo tokia kalba, tikrai... Bet jie nepatikėjo.

— Na ir kas!

— Jie man grasino, sakė, kad namas lėks į orą...

— O ką tu? Reikėjo siųsti nachui!.. — ūmai susinervino Liukas, pajutęs, kur link suka jo senas vaikystės draugas. —

Sakyk tą patį, ką ir jiems pasakei, netempk gumos!..

— K-k-kai jie t-t-taip pasakė, — sumikčiojo šis, — aš

sutikau... sutikau, kad jie pasiimtų tą prakeiktą vilkiką.

— Taip ir pasakei?! — šūktelėjo Liukas griebdamasis už

galvos. — Eik tu šikt!.. Mes puolam kaip kokie durneliai, o tu, Tomai, pasirodo, vedi su jais derybas! Na, čia chebrai atmočinai korkę!

— Bet, Liukai!.. Aš nepasakiau jiems, kad sutinku mokėti duoklę! — lyg už šiaudo griebėsi nelaimėlis. — Supranti, jie pagavo mane ant žodžių! Psichologiškai prigavo, taip sakant... Nu... pasimečiau, ką padarysi. Vis galvojau: o kas bus, jeigu tu neatvažiuosi?

Cigarečių kontrabandos specialistas tik skėsčiojo rankomis. O kas jam beliko daryti? Viskas taip netikėtai. Ramu, ramu, ir kaip iš dangaus į kiemą nusileidžia banditai. Liukas neslėpė piktumo, nežinojo, kur dingti iš apmaudo. Juk susiskambino, pasakė, kad sušauks ką nors iš jaunimo ir atlėks, bet ne! Neiškentė! Mala liežuviu kaip su lopeta.

Liukas atsiduso, lyg būtų mirtinai nusikalęs.

— Pažadėjai fūrą, vadinasi, pripažinai, kad iš tikrųjų tavęs niekas nesaugo, — konstatavo jis. — Kiti biznieriai tokiems kaip Varava įteikia mano mobiliako numerį ir pasako: viso gero! Ką man dabar daryti?.. Tavo pažadą laužyti?

Trenktas tu, ar ką! Kam išvis tada į mane kreipeisi?

127

Tomas stovėjo suaugęs su marmuriniais namo laiptais.

Karčiai šypsojosi, pagaliau suvokęs, po kokiais plaktukais pakišo savo užtarėją, nepamirštantį senos draugystės saitų.

Stovėjo neturėdamas kur dėti akių ir, ko gero, keikdamas tą silpnumo akimirką, kai pagalvojo, jog netekti vilkiko ne toks jau didelis nuostolis, palyginus su naktimis, kai pro langą gali įlėkti granata ar tas pats vilkikas nuo trotilo pusiau sulinkti... Liukas ruošėsi kažką sakyti, ir sprendžiant iš

surauktų antakių — kažką svarbaus, bet plačiai atsivėrė namo durys, nudauždamos ant lietvamzdžio pakibusį varveklį.

Senyva mielo veido moteris, prijuostės kraščiuku šluostydamasi akis, ėmė kurnėti laiptais. Atpūtė iki Liuko ir karštai sugriebė jam už rankos.

— Ačiū tau, sūneli, ačiū!.. — suprantamo graudulio prigriebta, sučiulbo iš dėkingumo. — Kai pamatėme su tėvu pro langus tą gaują, visi kaip arkliai, jėzusmarija, ir sakau: kas dabar bus, kas dabar bus?.. Pamanėm, kad amen mūsų Tomukui. Nors sakė, kad tau skambino, jau važiuoja... Tomai!

Kviesk vaikiukus į vidų, — dar karščiau sušneko ir, nelaukusi, kol sūnus įstengs pras ž:oti, pati kuo malonesniu balsu

:

susuokė: — Užeikite, užeikite, vaikeliai... Kavos atsigersite, konjakėlio... Sušilsite...

Bet Liukas be jokių sentimentų ištraukė savo ranką iš moteriškės delnų. Pakratė galvą, lyg sakydamas, kad ne vaišės ir konjakėlis dabar jam rūpi. Kiek moteris besistengė, Liukas buvo kurčias jos įkalbinėjimams. Viktoras gerai įsiminė jo pasakojimą apie moterį, kuri kažkokiame užkampyje turėjo kavinę ir skambindavo kas antrą dieną prašydama atsiųsti vyrus, kad padėtų susitvarkyti su banditais. Ir lėkdavo, bet paaiškėdavo, kad tie ramybę drumste tipeliai — tik atsitiktiniai klientai. Kas kojas ant stalo užsikėlė, kas alų papylė, kas pinigų nesukrapšto... Nepykdavo, net valandą kitą pasišneku-128

čiuodavo su karinga šeimininke apie gyvenimą, bet šįkart moters dėkingumas atsimušė į šiurkščią tylos sieną. Ji nė pati dorai neįsivaizdavo, kad ankstoka dėkoti. Užtat sūnus susigriebė įprašyti ją į namo vidų ir užšaudamas duris pagalvojo, kad vargu ar kada už jų švęs tikrą pergalę prieš Mutkės „jaučius".

Ten, kur sukasi dideli pinigai, visos pergalės tik laikinos...

— Klausyk manęs atidžiai, — stojus tylai, vėl prakalbo Liukas. Tomuko motinos pasirodymas, regis, jo nė kiek nepaveikė. Išliko rūstus ir kartu susikrimtęs. — Ar tu jiems pasakei, kad man moki? Tik nemeluok!

— Nu taip, kai tik atvažiavo...

— Tikrai?..

— Tikrai, tikrai!

— Tada slysk į chatą, — kažką mąstydamas tarė. — Ir nė

kojos iš namų! Neik prie telefono, o jei kas, tegu sako, kad tavęs nėra. Jeigu vėl sulėks į kiemą, nė nebandyk pasirodyti, supratai? Pagalvosiu, kaip čia mums išsivynioti.

Tebelojant gatvės šunėkams visi sulipo į automobilius.

Didingas namas — trys aukštai aukštyn, trys po žeme —

nutolo. Kažkodėl Viktorui jis neatrodė jaukus gyventi. Kaip ir visas Kaunas. Jau trečia diena trankosi po šitą miestą, bet abejonės nenyksta. Ar jis norėtų čia apsistoti? Bala žino!.. Jis visų pirma troško pabėgti iš Klaipėdos ir nė kiek nesigraužė

dėl tokio karštakošiško sprendimo. Paliko lengviau ant širdies. Bent taip atrodo...

„Poršė" iššoko į plačią gatvę ir nudūmė didindamas greitį. Nesustojo nė prie naujai atidaryto restorano, nors lyg ir buvo taręsi į jį užsukti, kai nusodins Mutkės desantą. Liukas nuo tų rūpesčių atrodė kokia dešimčia metų pasenęs. Viena ranka vairuodamas, vis be perstojo maigė ir maigė mobiliojo telefono mygtukus, bet, regis, visi buvo nusigręžę ir nėjo į

kalbas su jaunųjų banditėlių lyderiu, kuriam išpuolė nekokia 129

dienelė. Nesėkme džiaugiasi tie, kurie paprastai dvesia iš pavydo, jei kam nors velniškai pasisekė. Bet nusikalstamame pasaulyje kiti dėsniai. Už nesėkmę gali ir giesmę užspausti. O

laimė, kas ji?.. Argi rimti diedai kvaršina dėl to sau galvas?

Fotoblykstės išdaigos, momentinės nuotraukos — ne daugiau. .. Pirmas kadras — jis ir jo naujas automobilis. Antras —

jaunutė žmona, kuri iš bėdos pakeičia krūtingas „žiurkes".

Na, dar viena akimirka, trumpam sušvelninanti kietą širdį —

naujagimis, kuris kartu su motinos pienu įsisąmonins, kad v

pasaulis sudarytas vien iš malonumų puokščių. Salia visos tos kolekcijos — jo paties nuotrauka. Gyvo ir laimingo, kad dar neatsirado toks, kuris sugebėtų jį nuvaryti į kapus, kaip kad atsitiko ne vienam rimtam diedui.

Visą kelią iki „Kauno" kino teatro Liukas pratylėjo. Privažiavęs jį, paleido jauniklius iš savo automobilio. Sakėsi einąs žiūrėti kažkokio kovinio filmo. „Va šitaip! — pagalvojo Viktoras. — Pirma praktiniai užsiėmimai, paskui teorijos kursai..."

— Bliamba, net bratkiams nieko nesakiau, kad varau mažinti to čiuvako!.. — vėl pajudėjus automobiliui, su apmaudu kalbėjo Liukas. — Maniau, atlėksim, išvaikysim, ir pasibaigs, o Tomas, pasirodo, jau permyžęs švaistosi pažadais kaip turguje!..

— Tai kas dabar bus?

— Šūdas, kurį turės kapstyti mano bratkiai, — sumurmėjo Liukas vėl spaudydamas telefoną. — Supranti, su Mutkės v

Seimą ir taip santykiai įtempti. Jis niekaip nepraleis progos prisikabinti, o Varava jau mokės papilti žibalo. Matei? Tik duok jam pašnekėti... Alio! — kažkas atsiliepė ragelyje. —

Hansai, kur mano bratkiai laksto, nežinai?.. Į kokį dar Panevėžį?! O pas ką ten?.. A, žinau, susirasiu... — įgrūdo telefoną v

į dėklą, pritvirtintą prie panelio, ir pažvelgė į Viktorą. -— Zi-130

nai, kaip padarom, Dragai... Aš šoksiu iki Panevėžio, o tu pasiliksi pas mane. Nežinau, kada grįšiu, svarbiau, kad spė

čiau bratkiams visą politiką išaiškinti, kol kas nors iš Mutkės žmonių su jais nesusisiekė. Ir dar vienas dalykas — turi iš

v

Statų faksas ateiti. Pabudėk prie telefono, pasakysi chebrai, ar viskas įskaitoma. Man tas popierėlis labai reikalingas. Jei tik pavyks ta diela, dėsiu skersą ant visų lakstymų.

Tai taręs, Liukas sviedė buto raktus išlipančiam Viktorui.

Pastarąsias dienas skrajojęs po Kauną kaip linksmas paukštis,

„Poršė" išpuolė atgal į gatvę, tarsi dalyvautų kokiose lenktynėse. Viktorui tokia skuba nenoromis priminė tas neramias savaites, kai Stuparas kibo Ovidijui į gerklę. Tik šįkart jis pats atsidūrė įvykių sūkuryje. Rakinant duris lyg po kokio tvykstelėjimo iškilo ryžtingas Varavos veidas. O jau žvilgsnis!.. Greičiau panašus į psichinio ligonio nei į kietakakčio bandito. Jokio gangsteriško gudrumo. Malickis prieš jį —

tikras fdosofas. Tas ambicingas „ambalas", ketinęs su Liuku susitvarkyti kolonijoje, jau laisvėje. Ir tas pats troškimas jį

tebekankina.

Viktoras įžengė į kambarį ir net nenusimetęs striukės susmuko minkštakrėslyje. Svarstyk nesvarstęs, bet tas rimtas prie

šas išdygo po tos skerdynių nakties Pravieniškių sustiprintojo režimo zonoje, kai Liukas šoko iš po trypiančių kojų gelbėti jį, tempti iš muštynių lauko ir bemat susilaukė saviškių priekaištų. Daug negalvojęs davė į nosį Vaideliui, vienam iš kauniečių „vierchų". Nedovanotinas naujoko įžūlumas !.. Jau kitą dieną kauniečiai sutalžė savo kraštietį, bet šis žengė dar drąsesnį žingsnį — perėjo į kitą, Kaunui priešišką „mastiuchą". Varavai teko užduotis pamokyti „persivertėlį", bet iki šiol visos jo pastangos buvo bergždžios. Iki šiol.

Viktorą perliejo šiurpas. Sakytum, baigėsi trumpa išvyka, tarsi koks pasimatymas su laisve, ir jis vėl sugrįžo į tamsius 131

lokalinių labirintus, bet jau nesaugomus nei kontrolierių, nei specialiojo dalinio kareivių. Visiška anarchija. Kapokitės kiek tik norite! Užsigalvojęs nuėjo iki durų, patikrino užraktus, ir kai vėl atsidūrė kambaryje, jam pasivaideno, kad neramaus miesto žiburiai tarsi koks kraujas sunkiasi j užuolaidas, kad toji tamsa plūsta iš po žemės, o su ja — ir baugaus pasaulio gaivalai, kurie tiek sapne, tiek tikrovėje kankino Sakalą, į laisvę bėgusį ir nepabėgusį klaipėdietį, dar rusų kareivių nušautą Pravieniškių pelkėse.

Kratydamasis tų kokčių apmąstymų, Viktoras nuėjo į

v

virtuvę. Šaldytuve rado kelias alaus skardines. Gaila, nebuvo nieko stipresnio, juk retai pasitaiko tokių priežasčių pasigerti kaip šįvakar. Nudrožtų į parduotuvę, kiek čia truktų, bet reikia sargauti prie fakso, priimti tą tiek daug Liukui reiškiantį

pranešimą. Nešinas šaltu alumi sugrįžo į kambarį. Be jo, buvo dar vienas, lyg ir miegamasis, nors ten lovą atstojo ant grindų numestas čiužinys. Liukas ne per daugiausia teikė

reikšmės buičiai, tarsi laviravo tarp skurdo ir prabangos. Stai sena spinta: vienas kampas paremtas šampano buteliu, bet jos viduje kabo ne vien treningo kostiumai — prabangių drabužių į valias, tik sunku įsivaizduoti, kaip jis atrodytų jais vilkėdamas. Nudyžti, paprastučiai lietuviški baldai ir su jais besipjaunantis įspūdingo dydžio televizorius už kelis tūkstan

čius dolerių. Prie jo ir įsitaisė.

Porą valandų junginėjo kanalus, kol pagaliau aptiko kažkokias krepšinio rungtynes. Užsimiršo dar valandai. Ir alų

gėrė taip lėtai, kad šis spėdavo nudūkti. Kai supypsėjo faksimilinis aparatas, Viktoras baugščiai pažvelgė į jį. Nemokėjo elgtis su panašiais daiktais, bet, laimė, buvo nustatytas automatinis režimas, ir popierius pats zurzdamas ėmė šliaužti laikikliu. Kai nutilo tas garsas, suskambo telefonas. Viktoras pakėlė ragelį.

132

— Na, kaip, Liukai, gerai praėjo?

— Cia ne Liukas...

— Ok tu, kurva, tai į kokią skylę aš pavariau tą faksą?

— Nieko, viskas taip ir turi būti, — pasiskubino nuraminti Viktoras. — Liukas truputį išlėkęs, tai prašė manęs pakontroliuoti.

— AaaL Okei, pažiūrėk, ar įmanoma perskaityti.

Viktoras užmetė akį. Raidės, skaičiai — viskas matėsi kuo puikiausiai.

— Normaliai.

— Perskaityk pirmąsias eilutes, — nepasidavė vyriškas balsas, taip aiškiai girdimas, kad sunku buvo patikėti, jog jis sklinda per tūkstančius kilometrų. — Paskaityk, aš noriu įsitikinti, kad viskas namazi.

Viktoras ištraukė lapą iš aparato. Prikišo prie mirgančio ekrano.

— Televizorius, nespalvotas, — skaitė jis, — aštuonių kanalų. Kaina — du šimtai keturiasdešimt dolerių. Toliau...

Televizorius, spalvotas, automatiniai kanalai, distancinis valdymas. Kaina — penki šimtai dolerių. Žodžiu, matosi, viską perskaitau.

— Tada okei! O šita... kaip ten... Tu gaudaisi, kas čia per reikalas?

— Ne, nieko nežinau.

— A, tada tiek to!..

-— Gal ką Liukui perduoti?

— Tegu ševelinasi. Pasakyk— čia viskas paruošta. Gerai?

Nu, davai!..

Ryšys su kitu žemynu baigėsi. Viktoras, pasiėmęs lapą, vėl atsidrėbė minkštakrėslyje. Keliskart perskaitė. Televizorius — penki šimtai baksų? Kažkokia nesąmonė. Brangu.

Nebent įstrižainė tokia kaip šio — apie metrą. Tada gal ir 133

bus biznis. Žvilgtelėjo į faksimilinio pranešimo kamputį: Čikaga... E, pamena, kaip Klaipėdoje susitikus Liukas pasakojo, kad tame mieste nemažai chebros iš Kauno laikosi.

Turbūt ir nusprendė pabandyti laimę su televizoriais, bet kainos tai žvėriškos, koks čia biznis?..

Po vidurnakčio — ir vėl skambutis. Kas galėtų būti?

Liukas arba tie iš Amerikos. O gal kas nors dėl Varavos?

— Alio, klausom!..

— O . . . žiūrėk, kaip kietai atsiliepi!

Viktoras iš tos nuostabos vos pramykė:

— Doncė?.. Kaip tu mane radai?

— Paskambinau Liukui. Kur tu daugiau dingsi, jei ne pas tuos, su kuriais sroką stūmei.

— Aš pats tau būčiau paskambinęs, bet maniau — dar negrįžęs iš Rusijos. Donce!.. Mums reikia rimtai pasikalbėti.

Supranti, taip viskas susiklostė, kad nesiruošiu grįžti į Klaipėdą. Trumpai drūtai — su tėvų namu gali daryti ką nori, man vienodai.

— Nenusišnekėk! Išlėkei iš Klaipėdos, kas nuo to pasikeis? — grumėte grumėjo Donato balsas. Bet keisčiausia, kad jis atrodė gerai nusiteikęs. — Iš ko ten ruošiesi gyventi?

Manai su Liuku seno amato stvertis? Durnius tu, paskutinis durnius!..

— Donce, tu nežinai, kas atsitiko.

— Viską žinau... Neradęs tėvų namuose, pamaniau, kad sėdi pas Melitą. Tai aš pasigavau ją. Ji viską ir papasakojo. Ir apie Astą, ir apie Dovilę. Na tau ir sekasi, net juokas nebeima...

— Tu su ja kalbėjaisi? — baisiai nustebo jaunėlis. —

Apie ką?..

— Paklausyk, Viktorai... Kartais man atrodo, kad tau tik aštuoniolika. Visko spėjai pamatyti, bet proto neįgavai.

134

Kai reikia pakovoti, tuoj į krūmus. Ko tu tada Astos neišvijai iš jos buto?

— Išvyti? Nesąmonė!.. — pasipiktino šis. — Juk ji buvo su Dovile, aš ir pats buvau apakęs, kai jas išvydau! Tuoj mane ėmė pulti, tokią sceną užtaisė!..

— Gerai, — tarsi nusileido brolis, — dabar apie svarbiausia. Neradęs tavęs namuose, jau sakiau, nuvažiavau pas *

Melitą. Tavo mobiliake radau jos telefoną ir pagal jį išsiaiškinau adresą. Susėdome virtuvėje, nieko, ėmėme kalbėtis. Ji viską papasakojo, kaip po repeticijos parsivedė Dovilę pas save, nes ta sučka kažkur trankėsi. Aišku, nežinojo, kad tai tavo dukra, čia ir visa tragedija. Velnias, kaip kokiame seriale!.. Kalbėjome, kalbėjome, ir staiga kad pradės verkti...

— Verkti?.. Tai ką jau ten jai prišnekėjai?!

— Patylėk, leisk pasakyti!.. Nieko neprišnekėjau. Apie tave kalbėjomės. Ji ir neištvėrė. Aš tik pasakiau, kad tu dingai kaip j vandenį ir, labai galimas daiktas, visiems laikams iš-

pūtei iš Klaipėdos. Tai kas čia blogo? Juk panašiai ir yra!..

Tada ir atsirado ašaros jos akyse... Net pasimečiau! Įsivaizduoji — ji verkia dėl tavęs, išgyvena!.. Kur tu dar tokį žmogų

rasi?.. Rimta mergina, ne kokia kvaiša, o tu... tu!.. O gal tau nusispjauti į ją?.. Ką?.. Tečiuožia į visas puses! Dabar Kauno kekšių eilė? Ko tyli? Kalbėk, po velnių!

Viktoras įsitvėrė į stalo kraštą. Kūnu nusirito drebulys.

Todėl ir tylėjo. Apsimetė, jog netiki. Kad apgautų ir save, ir Donatą.

— Tik pamanyk, verkė!.. — murmtelėjo ūmai prikimęs. —

Kas žino, dėl ko iš tikrųjų verkia moterys, supaišysi ten jas!...

O širdis plazdėjo lyg padūkus. Ji verkė, verkė...

Donatas sušnirpštė į ragelį. Jį dusino toks abejingumas, ir kantrybė pagavo sekti sulig kiekvienu iš visų plaučių pumpuojamu žodžiu: 135

— DebilasL Jei tau ji nieko nereiškia, tai taip ir sakyk!..

Tada, prie kelto, kai pirmąsyk jus kartu pamačiau, supratau, kad tik ji, Melita, gali tave atkratyti nuo tos pasmirdusios Astos ir ištraukti iš viso to mėšlo!.. Pamatysi, tu dar gailėsies!.. Jei lieki Kaune, atsiųsk tą savo kalėjimo brolį, atskai

čiuosiu visas babkes, kurios tau priklauso, ir gyvenk kaip nori! Tiesa, nepamiršk savo plikės nusiskusti, kad dvigubai baisesnis atrodytum. Tiek žinių!.. Iki.

Trakštelėjo, ir per visą kambarį nuaidėjo trumpi pyp

čiojimai. Viktoras pavartė ragelį keistai nusilpusioje rankoje, bet kažkokia vidinė jėga vertė be paliovos šypsotis. Liuką kalėjimo broliu pavadino! Persiūto. O tai reiškia, kad kalbėjo nieko negražindamas. Puolė gąsdinti, juokdarys!.. Viktoras įnirtingai pirštais patrynė smilkinius. Metas atsitokėti. Juk tai ne sapnas, nors būsena — visas tarsi nesavas. Nejau ji tikrai verkė, verkė dėl jo?.. Eik tu sau!.. Krūtinę užėmė šiltas jausmas. Net kvėpuoti tapo lengviau. Jis džiaugiasi, džiūgauja tarsi koks niekšelis, kad toji... kad toji mergina nubraukė dėl jo ašarą... Ir tokį sielvartą sukėlė jis, vienas iš tų gangų, kurie linkę užmiršti savo vardą ir atsiliepti tik šaukiami pravarde.

Tik mylimas žmogus gali grąžinti tą malonumą...

Čiupęs sportinį krepšį, ėmė iš visų kampų rankioti savo daiktus. Vis dirsčiojo į laikrodį. Beveik antra valanda nakties. Kol neskubėdamas parvažiuos į Klaipėdą, Melita jau bus atsikėlusi. Viešpatie, kas galėjo pagalvoti, kad ji panorės vėl jį pamatyti!..

Bet tuoj pat susvyravo. Ne, jis negali taip imti ir išvažiuoti. Po galais!.. Tiek kurta planų, tiek šnekėta, ir štai — išva

žiuoju, viso gero... Teisus Donatas sakydamas, kad myžčioja kaip boba, bet kas galėjo numanyti, jog ta mergina, atėmusi jam ramybę, pati jos neteko?..

Liukas grįžo paryčiais. Televizija jau buvo pradėjusi naujos dienos programą. Viktorui pasirodė, kad jis pernelyg ilgai 136

lipo laiptais. Įėjo vilkdamas kojas, niūrus ir susikrimtęs, matyt, ne itin malonų turėjęs pokalbį su broliais, kurie jį auklėjo nuo pat internato laikų, kol keturiolikmetį išvežė į Veliučio-nių specialiąją mokyklą. Po to viena vasara laisvėje ir dar ketveri metai sustiprintojo režimo pataisos darbų kolonijoje.

O Liuko broliai, anksčiau priklausę vadinamajai Sportininkų

gaujai, taipogi atidavė gražiausius jaunystės metus kalėjimo mūrams ir prasidėjus Atgimimui tarsi ir patys atgimė iš naujo. Salia kitų sparčiai dygstančių gaujų sukūrė savąją, ne tokią brutalią ir įžūlią kaip, tarkim, Centro Seimą, bet gana grėsmingą, kad su ja skaitytųsi visi Kauno nusikalstamo pasaulio lyderiai. Bet štai Liukas prašovė pro šalį, bandydamas atmušti nuo seno draugo Mutkės „jaučius". Nepavyko pergudrauti, perlenkė lazdą kišdamasis ten, kur iki jam pasirodant jau viskas buvo nuspręsta.

— Tave susirado Doncė? — paklausė vos įėjęs Liukas. —

Paskambino naktį, pamaniau, kad kas nors atsitiko. Ko jisai norėjo?

— Nieko, šiaip, grįžo iš Rusijos ir paskambino, — Viktoras bandė jo veide išskaityti nors kokį optimizmo ženklą —

nepavyko. — O kaip tau sekėsi?..

— A, šūdiški reikalai!.. Ko gero, teks Tomą paaukoti. Nesikišim. Te daro su juo ką nori. Pats prisišnekėjo, durnelis, tegu ir toliau su jais ryškinasi. Neverta dėl jo gadinti santykių

su Mutke, o mums laimėti tuos razborus — jokių šansų.

Mutkę „daškiniai" palaiko, o tie pikti ant mano bratkių, kam atsisakė jungtis į vieną Seimą. Be to, kaip bevartytumei —

mes buvome neteisūs. Pasirodo, pats Tomas visiems pažįstamiems gyrėsi, kad niekam nemoka, jei kas šoktų, man pasiskųstų. Et, bjauri istorija... Kad tik tuo viskas ir pasibaigtų.

— Ką tu turi omeny?

Liuko žvilgsnis nuslydo kažkur į šalį ir atsirėmė į televizoriaus ekraną, bet vargu ar ką įžiūrėjo. Iš nuovargio sukritusia-137

me veide akys spindėjo kaip stiklinės. Atrodė lyg užhipnotizuotas greito važiavimo nuo Panevėžio iki Kauno.

— Kol Varava Kaune, jaučiu, kad mūsų keliai susikry

žiuos dar ne kartą. O žinai, kaip būna? — nelinksmai šyptelėjo. — Ir grėblys vieną kartą per metus iššauna.

Viktoras pabandė įsivaizduoti, kokios mintys kankina buvusį lagerio kentą, bet galvoje buvo tuščia tuščia... Net rytinės programos vedėjos balsas pasirodė panašus į Melitos, jis sklandė ore, ir ilgėliau paspoksojus pro langą, taip nesunku buvo išvysti jos akis. Apie tokį kvaišėjimą sakyti Liukui nedrįso. Nesupras. Jei bent pažinotų ją... Nors kažin ar yra kur šiame pasaulyje mergina, į kurią jis sugebėtų pažvelgti ne lovelaso akimis. Jam visos „žiurkės", „biksos", nesivargina ieškodamas švelnesnių apibūdinimų.

— Vos nepamiršau, — Viktoras sugraibė po ranka gulėjusį lapelį. — Kaip ir sakei, tau va faksas atėjo.

Liuko judesiai pagyvėjo. Kažkas pramušė tą niūrumo šarvą.

— Nagi, nagi! — sušnarėjo popierius. — Kaip jiems ten sekasi?.. O!.. Žiūrėk tu man, kaip gražu... Net su distanciniu... Ir kainos geros. — Tebelaikydamas faksimilinį prane

šimą, jis keistai pasižiūrėjo į Viktorą: — Tu nurauki ką nors?..

Šis gūžtelėjo pečiais:

— Televizoriai, kas čia neaišku?

Liukas nusišypsojo. Jam patiko stebėti nieko nesusigaudantį Viktorą.

— E, Dragai, čia diela mažiausiai už kokias penkiasde

šimt štukyčių. Keli tokie reisai, ir aš galėsiu vartytis kaip tūzas. Bet gerai, —• paslaptingai tarė, — jei tu nesupranti, niekas pasaulyje nesusigaudys, apie ką čia eina kalba. Jei kokia nors bėda, aš galėsiu kreiptis į tave? Pagelbėsi?..

— Nesuprantu, apie ką tu?

Visa Liuko povyza sakyte sakė, kad toje popieriaus skiautėje glūdi nemenka paslaptis. Reikalas vertas penkiasdešimties 138

tūkstančių... Televizoriai?.. Ne, Viktoras taip nebegalvojo.

Neatrodo, kad Liukas terliotųsi su tokiais buitiniais rakandais, nors kaip tik už panašų dalyką ir sėdėjo, bet iš visos jo suktos mimikos sprendžiant, toks ten ir tebuvo ryšys.

— Prisimeni, apie ką mes kalbėjomės tada Klaipėdoje, naktiniame klube, kur ta žiurkė už šimtą baksų buvo pasimaišiusi? Nepameni?..

— Kodėl, pamenu kuo puikiausiai. Apie ginklus.

— Tssss!.. Pamiršk tą žodį, Dragai, — nejučiomis apsidairė Liukas, ir veidas įgavo labai rimtą išraišką. — Nuo šiol tai vadinama televizoriais. Nespalvotas, va kaip čia parašyta, aštuonių kanalų — tai ne kas kita, o aštunto kalibro pistoletas. Spalvotas — tai jau automatas. Distancinis valdymas —

papildoma apkaba. Viskas neblogai užšifruota, ar ne?.

Jis nutilo. Nenuleido skvarbių akių nuo Viktoro, kuris su baime žvilgtelėjo į atkištą popiergalį.

— Oi, Liukai!.. Ar bent nujauti, kur tu lendi? Už ginklus tiek duoda!..

— Už televizorius... — suskubo jį pataisyti kaunietis. —

Nebijok, man pavyko į visą šitą biznį įtraukti vieną rimtą veikėją iš Krašto apsaugos. Pasakyčiau jo pavardę, išvirstum iš klumpių. Realizacija — jo rūpestis. Man tai kas?.. Tarpininkas, tik čia, Lietuvoje, sukontroliuoti. Gaila, kad Zylė šitos vargankės nepasirašė. Kad tu žinotum, kiek čia jau nuveikta!.. Čikagoje ištisa kauniečių kolonija susikūrė. Iš pradžių

siūlė vogtas tačkas čia splavinti, bet vienas juokas, koks iš to navaras? O televizoriai ten pigūs. Pavyzdžiui, tas, kur penki šimtai dešimt baksų, Maskvoje jau traukia lygiai štuką. Sunkiausia buvo sugalvoti, kaip gabenti. Tai chebra išsinuomojo patalpas, kur surinkinėja baldus. Amerikiečiams darbininkams už surinkimą turi daug mokėti, o čia privati firma, kurios paslaugų įkainiai ant juoko, dirba neskaičiuodami va-139

landų ir netgi dalį baldų patys realizuoja. Į konteinerius — ir į Europą, į Klaipėdą. Iš čia tranzitu į Rusiją. Gražu?.. Viskas paslėpta balduose. Kam šaus į galvą plėšyti gobelenus?

— Kam tu man viską pasakoji? — priekaištingai numojo ranka Viktoras.

— Kam?.. Visų pirma, aš tavimi pasitikiu. O antra, jei koks niuansas uoste, gal, sakau, pakalbėtum su Zyle? Aš su juo nesusišneku, o tu — kas kita... Tiesiog noriu apsidrausti per visus galus. Juk žinai, kiek daug priklauso nuo muitininkų ir tokių kaip Zylė. Galiu tikėtis tavo pagalbos?

y

— Žinoma, — sausu tonu tarė Viktoras. — Jei bus bėda, pakalbėsiu su Ovidijumi.

— Tik dabar nieko jam nepasakok, ims putotis!

— Aš jau pamiršau, apie ką kalbėjome.

Liukas, dar kiek pastudijavęs tas kelias eilutes, kruopščiai suplėšė svarbųjį pranešimą, sukratė į peleninę ir padegė. Matyt, spėjo viską sudėlioti į atmintį šalia tų žvėriškų pinigų, vainikuojančių rizikingą sumanymą. Plykstelėjusi liepsna privertė Viktorą stvertis cigaretės — kažkokia ugnis radosi ir jo paties viduje, bet pajuto, kaip krečia šaltis. Liukas, pastebėjęs, kokia nervinga srovele plūstelėjo dūmai, dirbtinai nusijuokė:

— Ką, seni, nervai? Nebijok, tavęs netrauksiu į šį biznį, pats suprantu, kad mentai gali ilgam pridaryti. Man visą laiką atrodo, kad tu tam nepasiruošęs. Ir gerai. Kas nors turi iš

gerų bachūrų ir laisvėje likti, ar ne taip?..

Patraukęs kelis godžius dūmus, Viktoras užgesino cigaretę. Atsistojo. Palietė išsipūtusį sportinį krepšį, kurį Liukas tik dabar pastebėjo.

— Man reikia išvažiuoti. Varau atgal į Klaipėdą.

— Į Klaipėdą?.. Kaip tai? Bet grįši?.. Ne? — pastebėjęs, kaip Viktoras nežymiai papurtė galvą, visai nustebo kaunietis. — Bet juk sakei -— visam laikui!.. Ir butą beveik rado-140

me, — jis prisiminė naktinį skambutį, tą įsakmų ir griežtą Donato toną. — Tai jau nuo bratkio gavai nakačkės? Pradėjo reguliuoti eismą?

— Ne, ne, visai ne dėl to!.. — gynėsi Viktoras ir kažko vis delsė čiupti krepšį. — Doncė kai ką papasakojo, todėl mano planai pasikeitė. Ko gero, visiems laikams.

Liukas įsitempė. Pasiruošė išgirsti blogą naujieną. Priprato, kad iš visų pakampių it benamės katės akys į jį žvelgtų

nelaimės, kurias kartais, kaip vakar, puldavo maldyti, kol gaudavo grąžos.

— Kas nors atsitiko?.. Sakyk, nebijok!..

Dabar jis buvo panašus į žmogų, beatodairiškai siūlantį

savo pagalbą. Troško, kad jos prireiktų. Jo akyse įsidegė toks ryžtas, tokia reali jėga, kad jos visiškai būtų pakakę ir saviems, ir svetimiems priešams sudoroti. Liktų ir nekaltiems.

— Liaukis, Liukai... Viskas gerai. Privalau grįžti į Klaipėdą. Manęs ten laukia...

— Kas laukia?

-— Tu nesuprasi...

-— Tik sakyk, sakyk!

Liukas stebeilijosi kuo rimčiausiai. Viktoras pasijuto nepatogiai prieš šį beveik dvimetrinį milžiną, kurio tiek išorė, tiek poelgiai tarsi liudijo, kad moterų ašaros jo nejaudina. Tą jausmą seniai pakeitė nerimas.

— Manęs laukia vienas žmogus. Tiksliau — mergina...

— Ak, štai kur šuo pakastas!.. Tai ko čia mutini vandenį!

Bene įsimylėjai?.. — šiepėsi, bet nesijuokė. — Įsimylėjai, įsimylėjai, matau!..

— O jei ir taip, kas čia tokio?

— Nieko tokio, ką tu!.. Svarbu, kad ne vyrą! — be garso juokdamasis įgėlė Liukas, bet Viktoras neliko skolingas: 141

— O tau yra taip buvę?

Jie susistumdė. Draugiškai kumštelėjo vienas kitam. Kaip kadaise zonoje, pritrūkus šmaikštesnių žodžių. Vėliau, jau lekiant į automobilių saugojimo aikštelę, kur stovėjo Viktoro

„SAAB", Liukas pasiteiravo, kas gi per gražuolė jo laukia, kad taip, viską metęs, dumia į Klaipėdą.

— Tu ją esi matęs, — karštai patikino Viktoras. — Pameni, Palangoje, per tuos įžymiuosius Mis rinkimus?..

— Tai ta, dėl kurios pašovei tą gaigalą! — šūktelėjo Liukas, maloniai nustebintas. Pagarbiai, lygiai tokiu pat žvilgsniu kaip aną lemtingą vakarą restorano salėje, pažvelgė į

tylintį Viktorą. — Aš jau tada, kai vos išvydau ją scenoje, sakiau tau, kad ji verta dešimt balų!.. Iš snukelio nėra lygių.

Ir kojos geros... Tik krūtinė šiaip sau, bet tai nieko... tik į

gera. Patikėk, Dragai, kiek buvau nukabinęs žiurkių dideliais papais, visos durnos kaip vištos.

Liukas ilgesingai atsiduso. Iš akių matėsi, kad mintimis jis nuklydo kažkur toli, peržengė tą ribą, už kurios vyrai apie moteris ima mąstyti ne taip paviršutiniškai. Viktoras, nors ir žinodamas, kad tai kvaila, pabandė įsivaizduoti Astos krūtis.

Nepavyko.

— Zinai, ką prisiminiau?.. — privažiavęs aikštelės vartus, ūmai kiek atokiau sustabdė automobilį Liukas. —- Šiaulių

kalėjimą, tą kamerą, kurioje mes pirmąkart susitikome. Prisimeni, įmetė mane, naujokėlį, kuris turėjo užsimastyrinęs krūvą šaibų. Už dvidešimt penkis rublius strogačiai suorganizavo man pasimatymą su moterimi. Juk pameni, tada, kai korpusinis išsivedė mane iš kameros?..

— Na, žinoma, — linkčiojo Viktoras, — koks sujudimas buvo kameroje!..

— Kiek laiko prabėgo, kiek metų... o aš ją vis dar prisimenu. Nė vardo nepaklausiau, gal bandyčiau šiandien suras-v

ti. Ne tam, kad vėl nudulkinčiau. Šiaip, įdomu. Juk mes abu 142

tada buvome tarsi ne žmonės... — lyg būtų visai nuilsęs, Liukas palenkė galvą, apsikabino rankomis vairą ir netikėtai tęsė visai džiugiu balsu: — Tik pamanyk, Dragai!.. Prieš akis teismas, nežinomybė. Kiek gausiu, velniai žino. Atrodo, kad iki gyvos galvos. O ji — paskutinė moteris šioje žemėje, ir atiteko man!.. Triumas, suplyšęs čiužinys, bet kada ant nugaros gali užšokti pacas, bet kada korpusinis gali pasakyti: baigta! Karoče, ekstremalios sąlygos. Jaudulys neapsakomas. Aš ją dulkinau su tokia meile, tarytum tikrai kažkada mylėjęs. Tu neįsivaizduoji!.. Lyg paskutinį kartą gyvenime!.. Ji irgi jautė

tą patį. Kaip debesyse, toks kaifas!.. Ir dabar, kai nutveriu vis naują žiurkę, galvoju: pajusiu tą patį. Sūdą, ką ten!.. Svajoju susirasti tokią panelę, su kuria kiekvienas kartas būtų lyg paskutinis, supranti?.. Bet, matyt, be meilės nieko nebus, nepatirsiu to jausmo. Argi ne taip, Dragai?..

Švito. Pro lengvą ūką iš viršaus mušėsi šviesa. Gatvių žibintai atrodė tedegantys kas sau. „SAAB" pasuko link autostrados. „Poršė" atsisveikindamas mirktelėjo avarinėmis švieselėmis ir nuriedėjo gilyn į miestą, kuris prieš akimirką atrodė kaip šiurpios apimties indas, pripiltas juodo skysčio, o dabar jau dažėsi melsva ryto spalva.

*

Kempingas, kurį sudarė kompleksas medinių namukų su suomiška pirtimi viduryje, sulaukė keisto svečio. Mandagus. Rafinuotų manierų. Apsirengęs be priekaištų: ilgas odinis paltas, kostiumas ir madingas kaklaryšis.

Reto kurio vyro taip išpuoselėti plaukai — tvarkingai pakirpti ir jokio idiotiško sulaižymo, kaip kad mėgsta terliotis savi-143

mi patenkinti tipai. O šis — iš karto matyti — verslininkas arba koks svarbus tarnautojas. Tokius solidžius vyriškius įprasta regėti sukiojantis aukščiausiosios klasės viešbučiuose, geriausiuose sostinės restoranuose, o ne kažkokiame Vilniaus užkampyje, kur patogumai minimalūs ir, tiesą pasakius, per tokius šalčius neįmanoma prišildyti tų lentinių barakų. Ir atvažiavo jis prašmatniu automobiliu. Bet kas keisčiausia —

be antrosios pusės. Vienas kaip pirštas. Iš susirūpinusio veido gali spėti, kad čia rasti nepatogumai jo nė kiek neerzina. Kur kas didesnius nesmagumus jis kentė savyje.

Nelaiminga meilė?.. Juk šitą kempingą, esantį nuo Vilniaus per dvidešimt kilometrų, rinkdavosi įsimylėjėlių porelės ar meilužiai vienai nakčiai. Tai kodėl čia ramybės negalėtų

ieškoti meile nusivylęs žmogus, panorėjęs vienumoje apraminti sužeistą širdį?

Taip mąstė kempingo kavinės barmene, keturiasdešimties vasarų susirpinta moteris, bet savo kūnui skirianti tiek pat dėmesio, kiek jos vyras, prisiekęs krepšinio fanatas, tam am

žinai per televiziją rodomam žaidimui. Visokių ponų, visokiausių kompanijų ji buvo mačiusi, bet tokio atsiskyrėlio kaip šis dailių romėniškų veido bruožų vyriškis dar neteko — liūdesys jam teikė savotiško žavesio. Nepasiekiamas, todėl ir patrauklus. Niekada anksčiau nepagalvojo, kad liūdni vyriškiai gali būti tokie žavūs. Šveisdama ir taip spindinčią taurę, ji žvilgtelėjo į laikrodį ant sienos. Dar yra laiko. Jis visada pasirodo prieš aštuonias. Paprastai užsisako kokį karštą patiekalą ir stiklą viskio, kurio, išskyrus jį, keistuolį, nė vienas v

baro lankytojas nevertino. Šampanas, degtinė — kas kita...

Kartais ir pakartoti paprašydavo, o tą vakarą, kai panūdo išbandyti kempingo sauną, užsisakė visą butelaitį, nekreipdamas dėmesio į kosminį antkainį. Vildamasis, kad atsirado moteris, kuri sudaužys jo vienatvę. Smalsi barmene nutykino 144

į sauną, nešina neva pamirštais rankšluosčiais. Įprasto pirties skliautams krykštavimo neišgirdo. Nieko panašaus. Viskio butelis kiek nugertas teliūskavosi vonelėje su šaltu vandeniu, o jo mėgėjas ryškiomis glaudėmis tysojo ant gultų viename prakaite. Turbūt jo neveikė nei alkoholis, nei jos pačios pasirodymas. Blėstelėjo akimis, lyg matytų ne moterį, o kokią drabužių pakabą. Padėkojo už rankšluosčius ir nusuko visai sugižusį veidą į sieną. Ji patamsiukais parbėgo į kavinę, kur nebuvo nė gyvos dvasios. Vėlus metas. Visi nameliuose, pilnuose aistros. Bent taip jai tą vakarą atrodė. Aistros, kuri skvarbė ją lyg pačioje vedybinio gyvenimo pradžioje, kai neištikimybė ir nuotykis su svetimu vyriškiu atrodė labai skirtingi dalykai.

v

Laikrodžio rodyklė pasislinko per kelias padalas. Stai tokiu laiku jis paprastai iš kažkur sugrįždavo, ir jo didžiulis it banginis automobilis iškilmingai nuspindėdavo iki savojo namelio. Spėjo iššniukštinėti... Ją užvaldė atkaklus laukimas.

To paslaptingo vyriškio pasirodymas — vienintelė pramoga šioje nykioje užeigoje. Bent yra į ką akis paganyti, o vėliau perkelti jį į savo erotines fantazijas, lyg ištrauką iš padūkusio jaunystės fdmo. Ir štai prieš aštuonias atsivėrė kavinės durys, pasirodė mįslingasis kempingo gyventojas. Santūriai linktelėjo sveikindamasis ir nuėjo prie kampinio staliuko, iš kur geriausiai buvo galima stebėti palubėje kabantį televizorių.

Barmene užsisvajojusi užkliudė taures. Sios dzingtelėjo. Vyriškis žaibiškai nukreipė akis ton pusėn. Ji krūptelėjo perlieta žvilgsnio. Numaudė krūtinę. Visa įkaito. Išsausėjo gomurys.

Ji pajuto, aiškiai pajuto, kaip geidžia to vyriškio... Tiesiog begėdiškai ir nepritinkamai tokio amžiaus moteriai. Nuraudo, bet makiažas, kuriam per pastarąsias dienas skyrė ypač

daug laiko ir pinigų, neišdavė jos nepadorių minčių.

145

Nešina valgiaraščiu ir tarsi matydama savo eiseną iš šalies, atlingavo prie staliuko. Apsidairė, nors žinojo, kad jie vieni.

Vyriškis pasitaisė geros medžiagos švarko atlapus ir išpuoselėtomis rankomis, ko gero, mačiusiomis net nagų brūžeklį, paėmė odinį aplankalą. Šiaip ji palikdavo lankytoją ramybėje, bet dabar niekur nėjo, laukė užsakymo ir bent lašelio dėmesio. Neturėjo ko gėdytis. Vilkėjo tymo spalvos kostiumėliu, kuriuo buvo puikavusis tik vienąkart per draugės gimtadienį.

Jis buvo nuostabus tuo, kad gracingai pabrėžė jos dailų stotą, o norint pabučiuoti iškilią krūtinę, pakako atsegti viršutinę sagutę. Tą patį gimtadienį atsirado drąsuolis, kuris tai įrodė.

— Ai, ką aš čia žiūriu, — užvertė jis aplankalą. — Ką nors iš jautienos ir du šimtus „Granto"...

— Jau pabaigėme, — ji pagalvojo, kad visos to viskio atsargos kaip tik ir išseko ant šio staliuko. — Bet turime

„Džim Bym".

— Deja, amerikietiško kaip tik nemėgstu, — žinovo tonu pareiškė jis. — Tada baltukės. Geros, lietuviškos... Irgi du šimtus. Jei galima, su ledu.

Barmene, be viso kito, kuo maloniausiai demonstravo šypseną.

— Tvarkelė!.. — paslaugiai padavė valgiaraštį vyriškis ir nusišypsojo.

Regėdama tą šypseną kaip neabejotiną prielankumo ženklą, moteris nucaksėjo už baro. Virėjai paliepė kuo skubiau paruošti antrekotą, o pati surado tikrai geros lietuviškos degtinės butelį. Šliūkštelėjo daugiau, negi gailėsi?.. Kavinės veidrodžiuose sugavo salės atspindį: vyriškis žiūrėjo tik į televizorių. O gal jis, kaip rašo žurnalai, ne tos orientacijos?.. Juk visi gėjai rūpinasi savo išvaizda. Bet tokia menkai kuo pagrįsta išvada blykstelėjo ir išnyko. Kai atnešė skaidraus gėrimo stiklą, žavingoji sagutė buvo iššokusi iš savo kilpelės. Šventai 146

tikėjo, kad tai padarė ne ji. Savaime. Kaip ir pačios pagundos kad nereikia kviestis.

Ji buvo benueinanti, kai išgirdo:

— Atleiskite, mieloji, gal turite televizijos programą?

Ji sugrįžo. Paslaugiai visa krūtine palinko virš stalo. Iškirptė subolavo, daugiau nebuvo kur dėti akių.

— Atsiprašau, nenugirdau... — nenyko saldi šypsena nuo putlių lūpų.

— Sio vakaro televizijos programą, — kimtelėjo jis, bet šaltos laikysenos neprarado.

— O, taip!.. Tuoj paieškosiu.

Ieškojo ilgai. Ji galvojo apie kitokią programą, kuri, galimas daiktas, prasidės visai netrukus. Karštas patiekalas jau nukeliavo ant stalo, o ji vis rausėsi po baro stalčius, nors laikraštis gulėjo čia pat. Nežinojo, kas su ja pasidarė, bet elgėsi stačiai vėjavaikiškai. Patiko tokiai būti. Ji vadovavosi vieno populiaraus moteriško žurnalo šūkiu: „Būk kale!"

Taip, ji troško būti kale — nepriklausoma ir geidžiama.

Mintys apie tą vyrą apsėdo ją it kokia liga, trukdė ramiai kvėpuoti. Vienintelis vaistas — tos švelnios, kūdikiškos rankos... Perlenkusi laikraštį perpus, ji luktelėjo, kol vienišas riteris — jau tokį jį vaizdavosi — baigs doroti kepsnį. Gal tada parups kas kita...

Kai priartėjo vos vos siūbuodama klubais, vyriškio veide atsirado kažkokia prošvaistė, panaši į susidomėjimą. Ja arba laikraščiu. Degtinės stiklas po kelių saikingų gurkšnelių atrodė kaip sklidinas. Ji pradrąsėjo. Ėmė kalbėti apie slidų kelią ir nuovargį. Jis savo ruožtu paklausė, kodėl kavinėje beveik visada tuščia. Barmene nepuolė aiškinti nei apie antkainius, nei apie tai, kad dažniausiai jau iš miesto atvažiuoja įkaušę ir linksmybes tęsia mediniuose nameliuose. Ji šypsojosi, lyg saugodama proto likučius ne tokioms abstrakčioms šnekoms, 147

ir galvojo apie tą sagutę. To ir tereikėjo, kad nuo tokio laisvumo, nevaržomos pozos jis apgirstų greičiau nei nuo degtinės. Juk iš prigimties visi vyrai menkystos, valdomi instinktų.

Net ir tokie puošeivos kaip šis. Pakvietė prisėsti, ir moteriai kišant kojas į pastalę, jam pasirodė — tarsi po antklode...

Ten ir sutiko jo delną. Spustelėjo per visą šlaunies aptakumą, bet ji kojų nesuglaudė, tik vylingai žvilgtelėjo dviem pirštais paremdama kiek nutirpusį smakrą.

— O jūs visai nieko, — keistai tarė jis, be jokios intymios gaidelės.

— Aš darbą baigiu vienuoliktą, — ji žiūrėjo tiesiai jam į

veidą.

— Tvarkelė!.. Bet, matyt, iki tol teks spoksoti į televizorių.

Tokia ironija jos nė kiek nežeidė. Prieš ją sėdėjo turtingas vyras, kuriam panašūs nuotykiai buvo visai kasdieniški. Tokius gražuolius moterų dėmesys ir lengvos pergalės išlepina, ir eilinės moters jie siekia su vis mažesniu jauduliu. Jis atsivertė laikraštį, lyg ketino patraukti delną landūną, — gal išgąsdino barmenės judesys, bet ji tik pataisė sijonuko apačią.

Kad paslėptų suvis.

— Jūs ilgam pas mus apsistojote?

— Nežinau, nežinau, — sumykė jis viena ranka versdamas laikraščio puslapius. Greitomis apžvelgė ekonomikos naujienas. — Tiesa, mane galite vadinti Simonu. O jūs?..

Ji pasakė vardą. Sumelavo. Leptelėjo: Brigita. Tokio vardo skambesys jai kažkodėl priminė gamtoje dar nesutiktą, bet jau tūnančią jos pačios viduje plėšrūnę.

Ūmai jo delnas suglebo, nustojo slidinėti kojinių šilku.

Degtinės stiklas suribuliavo ore, taip ir nepasiekęs gražiosios burnos. Simono veido išraiška neatpažįstamai pasikeitė, jis su siaubu spoksojo į kriminalinių naujienų puslapį. Neju

čiomis išsprūdo rusiškas keiksmažodis, ir lyg nudilgintas ištraukė ranką iš po stalo.

148

Jis skaitė ir skaitė tą trumpą straipsnį, iliustruotą viena vienintele nuotrauka.

— Prakeikimas!.. — pasirėmė švelniuoju delnu stipriai surauktą kaktą ir tuoj pat pašoko. — Atleiskite, man metas!..

Turiu skubiai važiuoti...

Kėdė subildėjo, jis jau lėkė prie durų, kai barmene atitoko:

— Ei, kur jūs !.. O kas užmokės?!

Jis vėl susikeikė. Panaršęs po kišenes, ištraukė stambų

banknotą. Barmene, lemendama apie grąžą, nukaukšėjo prie baro, bet Simonas įbruko pinigą jai į saują, ir platūs odinio palto skvernai suplevėsavo tarpduryje. Bandydama sulaikyti katastrofiškai augantį nusivylimą, barmene išgirdo pro kavinę lekiančio automobilio ūžesį. Stabtelėjo prie registracijos skyriaus, matyt, atsiskaityti už tas kelias dienas, praleistas kempinge, kad amžiams jos fantazijose liktų nepasiekiamas...

Kai viskas nutilo, jai toptelėjo pažvelgti į tą straipsnį, sukėlusį

tokį sąmyšį.

„Nužudytasis — verslininkas iš Klaipėdos."

Va tai tau, matyt, pažįstamas... O gal giminaitis? Bet žmogus nuotraukoje visai nepriminė to paslaptingojo svečio.

Kažkokie kreivi bruožai, nė kiek nepanašus. Ji skaitė toliau:

„Policijos pareigūnams pavyko nustatyti pereitą savaitę Vilniaus rajone, Patrakimio ežere, rasto lavono tapatybę. Tai Klaipėdos miesto gyventojas Valerijus Smakovas, UAB „Eskudas" generalinis direktorius."

Na taip, ji buvo skaičiusi šią nuobodoką informaciją. Jokių pikantiškų, kvapą gniaužiančių detalių — nei kaip nužudė, nei kiek smūgių, ir nuotrauka, ko ąero, iš pasų stalo... O čia?..

„Prieš pusantro mėnesio V. Smakovo UAB „Eskudas", suklastojusi dokumentus, užstatė jau anksčiau bankui įkeistą turtą investicinei kompanijai „Baltik Ultra", kuri suteikė

600 000 JAV dolerių paskolą. Jos prezidentas Simonas Valaitis, policijos duomenimis, laikomas dingusiu be žinios."

149

Moteris suvirpėjo, jos masyvios kojos linktelėjo, lyg kelius būtų palietusi stingdanti numirėlio ranka.

Simonas iki Vilniaus atskriejo per penkiolika minučių.

Magėjo spustelti dar greičiau, bet baiminosi, kad kur iš krūmų

neiššoktų koks inspektorius su lazdele rankoje. Dar atkreips dėmesj j pavardę, kas tada?.. Tai, ką išvydo ir perskaitė laikraštyje, sujaukė jo sąmonę iki juodžiausių gelmių. Smakovas nužudytas!.. Ir greičiausiai dėl tos paskolos. Dėl ko daugiau!

Aišku, kad taip! Kažkas stovėjo už jo nugaros, ir kai paskola atsidūrė Smakovo rankose, juo dėl šventos ramybės atsikratė.

O tas kažkas gali ištiesti nagus ir į jį. Pakištas pistoletas —

taigi jų darbas! Gudrus, apgalvotas ėjimas, kad jis nedrįstų

kreiptis į policiją, o bėgtų nuo jos, kaip kad ir atsitiko. O gal vis dėlto nueiti?.. Bet ką ten jie!.. Sulindę mafijai į kišenę! Jį

patį įtars, lups kaip žmogžudį, patupdys už grotų lyg paskutinį aferistą. Sakys, pats davei paskolą, ką mes žinome, gal tu ją susigrąžinai, bet kad kitiems skolininkams būtų pamoka, užsakei nužudymą. Versijų jie gali priskaldyti kiek tik nori, o teisybės taip ir nerasi. Ir jį uždarys. Būtinai!.. Nuteis, nulin-

čiuos kokiai desėtkai metelių. Ne, ne, ne!.. Jam čia nebėra vietos, reikia sprukti, dingti velniop iš tos sukčių šalies!..

Laimė, visas tas dienas, kai paliko Klaipėdą, tik tam ir ruošėsi. Vos atidūmęs į Vilnių, movė tiesiai į banką, kuriame turėjo dar vieną valiutinę sąskaitą kitos, vien popieriuose egzistuojančios, firmos vardu. Banko valdytojas dievagojosi, kad beveik aštuoniasdešimt tūkstančių dolerių išduoti jis neturi jokių šansų. Po savaitės — kita kalba. Bet jie susikalbėjo. Pasiūlė Simonas dešimt procentų, ir pinigai iššoko iš

sąskaitos kaip šampano kamštis. Tokia sumelė — jau šis tas.

Visam likusiam gyvenimui neužteks, bet stvertis verslo užsienyje turėtų pakakti. Simonas degė noru žūtbūt vėl atsistoti ant kojų. Grįžti ir visiems kreditoriams, kurie sutartinai ėmė

150

spausti jo firmą — visiems pinigais snukius ištaškyti!.. O, koks tai būtų malonumas! Ir sugrįš, įrodys, kad jis ne koks sukčius! Tik va — niekaip nesisekė parduoti automobilio.

Pirkėjų kiek nori, bet siūlo mizerį. Niekas netiki, kad automobilis pirktas iš salono, o kai pamato serviso knygutę su lietuviškais įrašais, tai žiojasi iš nuostabos. Kurgi ne!.. Svarus automobilis, kai tokių metų modeliai „vaikšto" rinkoje daugiausia vogti Vakaruose ir suklastotais dokumentais. Vagių

šalis!.. Laikraščiai rašė, kad pats vidaus reikalų ministras važinėja vogtu automobiliu, tai ko norėti iš paprastų piliečių?..

„BMW" atsiskyrė nuo transporto upės pasukdamas į senamiestį. Kiek padundėjęs grindiniu, nėrė į pirmą pasitaikiusį skersgatvį. Tamsu kaip gerklėje. Tvarkelė. Užgesinęs variklį, Simonas įsiklausė. Saitas pratisas gausmas. Kažkur toli žvygtelėjo padangos, iš kažkokio pašalio atsklido muzika, tiksliau — duslus ritmas, kuris pagavo varinėti kraują. Jis turi paskubėti!.. Kuo greičiau atsikratyti automobilio ir dingti iš

Vilniaus, sprukti velniop iš tos Lietuvos!..

Nervingai pačiupo mobilųjį telefoną. Prieš rinkdamas

„BMW" pirkėjo numerį, įsižiūrėjo į ekranėlyje pasirodžiusį

numerį. Vėl žmona skambinusi. Per tas neramias dienas neatsakė nė į vieną skambutį, telefoną laikė išjungtą. Jis dingęs, dingęs be žinios... Ir gerai! Bet prisiminus namus, savo šaunias dukras ir žmoną, ūmai tapusią gražiausia ir mieliausia pasaulyje, jį užplūdo toks graudulys, kad valandėlę nieko nedarė, tik bandė nuryti gerkle kylantį gumulą. Kažkur gyvena žmonės, sotūs ir laimingi, migdo vaikus ir naktimis mylisi, o jis lyg koks žvėris vis bėga ir bėga, persekiojamas vien nelaimių, prakeikimas!..

v

— Alio!.. Čia dėl to paties „BMW"... Klausykite, aš sutinku šiek tiek nuleisti kainą. Pavyzdžiui, keturiolika, bet pinigai man reikalingi šį vakarą... Ne, ne, bent tiek turėčiau 151

gauti... Juk naujas, vos keli mėnesiai, ledas — ne mašina...

Kokius dvylika, ar pamišote?! Velniai nematė, trylika!.. —

Simonas atsilošė sėdynėje, o ragelyje be pertrūkio liejosi pirkėjo čiauškėjimas. — Gerai jau!.. — neištvėrė. — Tebus dvylika, bet... Kaip tai patikrinti kompiuteryje?.. Juk aišku, kad ne koks levakas!.. Žinau tuos interpolus! Mažiausiai porą dienų sugaišime, o man reikia išvažiuoti, suprantate?.. Tuoj pat!.. Labai paprastai — parašysiu generalinį įgaliojimą su teise parduoti, ir viskas!.. Pas notarą į namus?.. Tvarkelė!..

v

Žinoma, ten ir susitiksime, aha, po valandos. Sakykite adresą... Taip, rašau...

„Baltik Ultra" prezidentas, petimi prilaikydamas ragelį, skubiai atsivertė užrašų knygą ir brūkštelėjo to goduolio diktuojamą adresą: gatvė, namo numeris, butas... Tai šunsnukis, nė pusės kainos neduoda!..

— Bet pinigus turėkite!.. Gerai jau, gerai, nieko neliesiu, ir kompaktinį grotuvą su visais kompaktais paliksiu... Taip, visi dokumentai pas mane. — Ir staiga Simonas sujudo: —

Klausykite! O gal jus laikrodis domina?.. „Carter" firmos, su deimantais... Tokius tik bankininkai nešioja. Kiek?.. Na, kokius septynis norėčiau gauti... Ne, ne šimtus, juokaujate!..

Jis keturiolika tūkstančių žalių kainuoja!.. Gerai, tiek to, pamirškime, velniai nematė... Taip, lygiai po valandos, viso!..

Na ir protelis, šyptelėjo Simonas, siūlyti tokį laikrodį

kažkokiam automobilių perpardavinėtojui!.. Retas kuris ir bankininkas panašų įpirktų. Nieko, tebus prisiminimas apie tuos gerus laikus, kai jo laimės žvaigždė žėrėjo taip ryškiai.

Rytą Simonas sutiko oro uoste. Odiniu paltu ir fetrine skrybėle, vaikštinėjantis prie įėjimo į vestibiulį, jis beveik niekuo nesiskyrė nuo užsieniečių, plūstelėjusių po reiso iš

Frankfurto prie Maino. Tik lyg laukdamas ko vis žvilgčiojo į

šviesėjantį dangų, tarsi tas, kuris turėtų jį išlydėti arba pasi-152

tikti, būtų ten... Salia nesimatė jokių lagaminų ar kelioninių krepšių, vien kuklus portfelis rankoje. Automobilio atsikratė. Netruko nė pusvalandžio, kai naujasis ir, matyt, laikinas

„BMW" savininkas atskaičiavo suderėtą sumą. Visus pinigus Simonas sugrūdo į specialiai pasidarytą diržą, kuris standžiai y

gludo prie juosmens. Žvilgtelėjęs į deimantais inkrustuotą laikrodį, įėjo j salę. Nejučiomis akys užkliuvo už šiukšlių dė

žės, kurioje matėsi kyšantis pundas šviežutėlių laikraščių.

Visus atidžiai išstudijavo, bet apie save nerado jokios žinutės. Net apie Smakovą niekas nerašė. Jau užmiršo. Kaip ir jis kad užsimiršo gyvenąs šalyje, kur žmogžudystės tapo įprastu reiškiniu.

Keleivių vorelė ištirpo. Metas ir jam eiti, dar pavėluos į

lėktuvą, bet vos žengęs žingsnį kontrolinio punkto link, Simonas sustojo kaip įbestas. Ne, jokio policininko, mojuojan

čio jo nuotrauka ir antrankiais, neišvydo. Ir niekas į jį nežiūrėjo. Stovėjo vienui vienas prie šiukšlių dėžės su laikraščiais.

Jam pasigirdo nerūpestingi žmonos ir vaikų balsai. Pasivaideno... Numetęs portfelį sau po kojomis, išsitraukė iš užančio mobilųjį telefoną. Brūkšneliai ekranėlyje rodė, kad baterijos energija baigiasi, pakaks tik vienam skambučiui... Nedvejodamas surinko namų telefono numerį, tiesą pasakius, neįsivaizdavo, kam daugiau galėtų skambinti, kai ant širdies taip negerai... net dūsta.

Atsiliepė žmona. Tylus, bet ne mieguistas balsas, lyg būtų šalia, tik nematoma. Kaip kad ir buvo visą gyvenimą, tik dabar...

— Mieloji, čia aš... Saugok vaikus, išbučiuok juos už mane. Nebijok, viskas bus gerai. Myliu... Myliu tave kaip nieką kitą pasaulyje!..

Žmona atsidūksėjusi puolė kažką sakyti, bet spėjo tik su-virkauti į ragelį, kai Simono telefonas net nepyptelėjęs išleido 153

paskutinį kvapą ir ryšys nutrūko. Perliejęs tuščiu žvilgsniu oro uosto salę, įmetė telefoną į šiukšlių dėžę.

„Po velnių!.. — stabtelėjo lipdamas trapu į „Boingą". —

Nieko nėra taip gaila palikti, nieko, kaip žmones, kuriuos myli..."

*

Pagaliau Živilė patikėjo, kad ne už kalnų

ta diena, kai jos bevardį pirštelį papuoš auksinis vestuvinis žiedas. Tos dvi bemiegės naktys, praleistos prie židinio, klausantis švelnaus ugnies kuždesio ir girdint mylimojo alsavimą, ją nubloškė toli už baugios sąmonės ribų. Kūniškos glamonės, kadaise ją savotiškai trikdžiusios, dabar tapo tokios trokštamos, lyg paties Donato pirštai būtų nubraukę visus drovumo voratinklius.

Apie miegą pamiršo. Tik jųdviejų kūnų šiluma trumpam apsvaigindavo nelyginant vynas, bet rytą pasitikdavo atmerktomis akimis. Jaudinantis artumas neišnykdavo. Jautėsi laiminga. Vijo šalin visokiausius palyginimus su sapnais ir pasakų pasauliu, bet realybė traukėsi, prigrūsdama galvą pa

čių romantiškiausių svajonių.

Buvo sekmadienio rytas. Živilė išvirė labai stiprios kavos, ir begeriant ją Donatas rimtai prakalbo apie baldus. Žinoma, kietas parketas, kad ir koks būtų dailus, poilsio neteikė. Nebent juočkiui katinui, kuris, sugalvojęs snūstelti, vis vynioda-vosi į riestainį toje pačioje buto kerčioje, tarsi primindamas šeimininkams savo svarbų vaidmenį. Donatas užsiminė girdėjęs, kad lengvosios atletikos manieže vyksta baldų mugė.

Tai kodėl jiems nenuvykus ir neišsirinkus visko, ko trūksta 154

namams?.. Živilė kratėsi tokio sumanymo. Nenorėjo sakyti, kad jai, švelniai tariant, nepatogu lįsti į viešumą su vedusiu vyru. Bet Donatas užsispyrė. Važiuojam, mieloji, kodėl turėtume atidėti? Tada ji prasitarė, kad vestuvės dar toli... Donatas nusijuokė. Patikino, kad štai, vos grįžęs pas Ingą, pabandys kuo gražiausiai su ja išsiskirti, ir per savaitę pase atsiras antspaudas, jog jis laisvas kaip paukštis...

Išgėrus kavą, taksi jau laukė prie laiptinės. Kaip benarstė

Živilė tokį netikėtą išvykimą iš jųdviejų meilės būsto, ji regėjo tik teigiamus poslinkius: jei Donatas ryžosi pasirodyti su ja visų akyse, vadinasi, jo ketinimai labai rimti. O argi kitaip gali būti?.. Kai juos apsupo mugės šurmulys, Živilė pasijuto tokia menka toje vaikštinėjančioje minioje. Kartkartėm pastebėdavo prielankius moterų žvilgsnius tam šviesbruvam stuomeningam vyrui, į kurio ranką buvo įsikibusi ji — ne tokia išvaizdi, ne tokia daili ir, aišku, prasčiau apsirengusi už

bet kurią atsitiktinai išvystą moterį. Živilės viduje ėmė kauptis neaiškus nerimas. Norėjo staiga apsisukti ir išeiti, pabėgti iš tos didžiulės salės ir strimgalviais pulti ten, kur be garso vaikštinėja katinas ir kvepia židinio pelenais, kur ji jaučiasi ne prasčiau už karalienę. Nuo baldų gausos mirgėjo akyse, ir ji slinko greta Donato kaip šešėlis kažko spurdančia širdimi. Jai vaidenosi, kad ta savimi patenkinta pirkėjų minia puls ją baidyti it kokią pernelyg įsisvajojusią paukštę.

Donatas nesitraukė nuo Živilės nė per žingsnį, tarsi stengdamasis apsaugoti ją nuo galimo pavojaus. Buvo dėmesingas ir paslaugus, tik kartais įkyrokai klausdavo nuomonės apie vieną ar kitą baldą. Živilė vaizdavo išsiblaškiusią, klausimus nuleisdavo negirdomis, bet kai Donatas skrupulingai ėmė

domėtis suomiškais baldais, kur viena kėdė kainavo per tūkstantį litų, ji vos susilaikė nežioptelėjusi: „Kaip brangu!.." Ap-155

žiūrėjo geltoną kanapą, mėlyną indaują, kiek ilgiau stabtelėjo prie minkšto kampo, ant kurio paskleistos pastelinių raštų

pagalvėlės taip ir masino prisėsti. Vienu metu Donatas taip priskreto prie stendo su kažkokiomis namų nuotraukomis, kad Živilė nepastebėta paėjėjo j šalį. Nuotraukos priminė visą tą nelemtą istoriją su Salkumi — tokie pat išvaizdūs statiniai.

Gerai, kas gerai baigiasi... Saikus gali džiaugtis nauju sodo nameliu, o ji — atitekusia jai laime mylėti ir būti mylimai.

Akimis suradęs Živilę, Donatas suskato dar karščiau kalbėtis su paslaugiu stendo šeimininku. Per mugės šurmulį nieko v

nesigirdėjo, ir Živilė užgniaužė kylantį žiovulį. Nuobodu. Be to, mirtinai nusivariusi nuo kojų. Ak, su kokia palaima išsitiestų ant to parketo ir glostytų vėsų katino kailį...

Donatas, lyg skaitydamas jos mintis, pakvietė valandžiukei prisėsti prie laikinai įrengtos kavinės staliuko, stovinčio atokiau nuo visų parodos stendų.

— Na, kaip tau ši mugė? — paklausė pilstydamas į vienkartinius puodelius kokakolą. — Turiu omeny — baldai.

Patiko kas nors?

v

Živilė abejingai gūžtelėjo pečiais. Atsargiai palietė indelį, po to plaukus, tikrindama, ar visi smeigtukai savo vietoje. Donatas sugavo jos žvilgsnį. Abu vienu metu nusišypsojo. Dar mirksnis, ir juos vėl užvaldys ta būsena, kai gali stebėti viens kitą nepraverdami lūpų, o laikas vis vien bėga prasmingai.

— Niekas nepatiko?.. Aš rimtai klausiu, Živile... Susikaupk, mieloji, mes atėjome čia, kad nuspręstume, ką pirkti.

— Nežinau, Donatai, man akys raibsta. Kaip pasakysi, taip ir bus.

— O tie suomiški?.. Geri baldai! Gal perkame tą geltoną kanapą ir šešias kėdes, kaip manai?..

v

— Šešias? — ji prisiminė tą nežmonišką kainą. — Kam tiek daug?

156

— Cha, daug!.. O kai svečiai ateis? Kur juos susodinsi?

Ant grindų? Nesupras...

— Reikia pasirinkti tokius draugus, kurie norėtų ateiti ne vien patogiai pasėdėti, — tarė ji, bet pastebėjusi, kad tokie samprotavimai nė kiek negelbėja, griebėsi svaresnio argumento: — Bet jos labai brangios...

— Tai nieko nereiškia!.. — pabrėžė Donatas. — Kad tik tau patiktų! Juk sutarėme, kad apie pinigus nekalbėsime, tą rūpestį palieki man...

Taip, buvo tokia kalba. Prisiminus, kaip jos su mama taupydavo kiekvieną litą ir durstydavo galą su galu nuo algos iki pensijos, vien pagalvojus apie neribotas Donato finansines galimybes, iš kažkur padvelkdavo nemalonus šaltukas. Ją gąsdino ta laisvė, laisvė rinktis, kurią suteikia pinigai. Jei ne tokia padėtis, tikriausiai išnyktų paskutinės karčios mintys.

— Vadinasi, kėdės ir kanapa — nuspręsta, — tvirtai tarė

Donatas. — Manau, prie jų tiktų toji mėlyna indauja... Tik jau nedrįsk prieštarauti — mačiau, kaip tau akys žibėjo žiūrint į ją.

Jis teisus. Mėlyna indauja jai patiko. Medis ir stiklas. O

viršuje halogeninis šviestuviukas, kuris, pavyzdžiui, vyno taures perskrostų kiaurai iki pat apatinės lentynos, o šioji irgi iš stiklo. Gražu...

— Bent dviejų reikėtų, — garsiai svarstė Donatas ir pa-v

stebėjęs, kaip Živilė keistai sukluso, suskubo paaiškinti: —-

Dėl simetrijos... Kaip viena atrodys? O dabar dvi, į skirtingus kampus... Kitas vaizdas!

— Bet tikiuosi, kad mums dviejų lovų nereikės?

— Na, nebent katinui, kad į mūsiškę nelįstų, — pajuokavo jis. — Man patiko tas minkštas kampas su pagalvėlėmis.

Didelis, platus ir, matyt, ištiesiamas... Bet ką su sienomis darysime? Reikėtų poros paveikslų ar dar kokio velnio!..

157

— Knygų lentyna... Aš turiu daug knygų.

— A, taip, žinoma, bet kad geros lentynos nemačiau.

— Geros?.. Tokių nerasi. Paprastai į lentynas dedamos geros knygos.

Ir jiems bekalbant, Donatas vis dairėsi į šalis, tarsi ko lauktų. Taip ir buvo. Pastebėjęs iš minios išnyrantį tvarkingos išvaizdos vyruką, su kuriuo šnekėjosi prie to stendo su nuotraukomis, Donatas pastebimai pagyvėjo. Akimis tarsi paglostęs Živilę, skubiai tarstelėjo:

— Dėmesio! Dabar — tikra staigmena.

Vyriškis jau buvo čia pat. Kažką nešėsi rankoje. Įdėmiomis akutėmis pagarbiai įsmigęs į Donatą, kuo maloniausiai v

pasisveikino su Živile. Atrodė, suimtas pagundos susiriesti prieš juos dvilinkas, bet, laimei, Donatas laiku pastūmė kėdę.

Po pirmų žodžių Živilė tik tiek suprato, kad tai nekilnojamojo turto agentas. Bene rūpinsis jų buto apstatymu?.. Kažkoks laisvo oro direktorius...

v

Živilė patraukė savąjį gėrimo indelį, kad netyčia neap-lietų ant staliuko dėliojamu nuotraukų. Pasijuto įtraukta į

keistą žaidimą, kurio permanyti jai nepakaks sumanumo.

Pakreipusi galvą, žvilgtelėjo į vieną, į kitą nuotrauką. Visur tas pats namukas. Baltas baltas, su grakščiu čerpių stogeliu.

Tokios pat spalvos tvora juosė nedidelį kiemą, bet labiausiai jos akį patraukė vešli, nematyta augalija. Tas medis lyg palmė, kažkoks krūmas, apvalus lyg debesėlis... Ir toji pilka kalva panaši į uolą, o dangus... Kas per žydrumas!..

— Prašome žiūrėti, prašome, — lipšniai suokė agentas. — Čia penkios nuotraukos, taip sakant, iš visų pusių. Va šita —

nuo gatvės... O čia įėjimas. Žiūrėkite, tarkitės, taip sakant, pirkinys nemenkas. Bet atkreipkite dėmesį, kokios vietos!

Spalvos tikros, ne kokiu kompiuteriu sutirštintos. Kaip rojuje, tikrai...

158

— Donatai... — sušnibždėjo prisikišusi Živilė, kai jis paėmė vieną nuotrauką į rankas. — Ką visa tai reiškia?

Jis paslaptingai nusišypsojo, bet nieko neatsakė. Agentas linksmai žvelgė į juos abu.

— Ką gi, mes nusprendėme, — grąžino nuotrauką nu

ščiuvusiam kostiumuočiui. — Perkame.

— O kada teiksitės, taip sakant, gyvai apžiūrėti? — atsargiai pasiteiravo jis. — Va, čia kelionių agentūros koordinatės, — subolavo kortelė, bet Donatas nė nežvilgtelėjo į ją.

— Mes todėl ir perkame, kad ten nuskristume, — šaltai atrėžė jis. — Geriau sakykite, kaip viską apiforminsime?

Agentas šoko aiškinti, parodė sutartį, dar kažkokius dokumentus. Živilė žvelgė čia į Donatą, čia į velniško uolumo apsėstą nekilnojamojo turto siūlytoją. Ničnieko nesusigaudė.

— Aš žinau tą sistemą, — pertraukė vyruko greitakalbę Donatas. — Tas pat kaip Maskvoje. Ten veikia jūsų agentūros filialas?

— Ne. Tai mes tos firmos filialas Lietuvoje. Vadinasi, jūs apie" mus jau girdėjote? Puiku!.. O, tai patikima firma, visos garantijos, taip sakant...

— Nereikia manęs įtikinėti. Pora mano maskviečių draugelių nusipirko per jus tokias vilas, tai liko patenkinti. Juokingos kainos!.. Tiek vieno kambario butas Maskvoje kainuoja! Galime kad ir rytoj tvarkyti visus dokumentus. Pervedimu atsiskaityti bus galima?

— Kaip tik norite, pone!.. Grynais ar pervedimu — kaip tik klientui patogiau, — virptelėjo iš jaudulio agentas, negalėdamas patikėti, kad štai sandėris ėmė ir pavyko. —

Nuostabus namas!.. Tik aš pamiršau pridurti, nebuvo kaip v

įsiterpti... Sita kaina be vietinių rinkliavų. Yra metinis mokestis už žemę, dar...

159

v

— Manęs tai nejaudina... Žodžiu, rytoj imam ir viską sutvarkome?

Agentas linktelėjo. Sutarus, kurią valandą susitiks, jis atsistojo. Ketino neštis nuotraukas, bet persigalvojo — paliko būsimiems vilos šeimininkams. Živilė vos ištvėrė, kol pasibaigs ta keista šneka.

— Viešpatie, negi tu iš tikrųjų galvoji pirkti šitą vilą? —

bakstelėjo pirštu į nuotrauką. Pataikė į pačią dangaus žydrynę. Donatas žvilgtelėjo kaip tik ton vieton.

— Taip, o kas tokio? — jis pergalingai šypsojosi. — Geri vyrai žmonoms dovanoja povestuvines keliones, o aš dar ir šį

namelį, kur mes praleisime medaus mėnesį. Tai bus mano vestuvinė dovana tau, Živile...

Ir jis su didžiausia meile pažvelgė į ją.

— Tu išprotėjai!.. — netekusi amo, ji intuityviai ranka užėmė sau burną.

Donatas švelniai, nepaisydamas aplink vaikštinėjančių

žmonių, paglostė jos plaukus ties smilkiniu.

— Nusiramink, tai juk dovana, kurios tu verta... Pasižiūrėk, — pakėlė nuotrauką, — koks dangus... Spalva kaip tos indaujos... Gražumėlis!.. Bet tu net neklausi, kur stovi šitas mielas namelis!..

— Kur?.. — Živilę užvaldė nerimas.

— Kipre. Yra tokia sala Viduržemio jūroje.

v

Živilė vis dar netikėdama palingavo galva:

— Tu tikrai išprotėjai...

— Ne, mieloji mano... Aš tik dabar pradedu gyventi. Tu man gimdysi vaikus, bet jeigu jie bus tokie padūkę kaip tas katinas, mes mausime į tą salą pailsėti nuo visko. Jūra, amžina vasara, kuo ne rojus?.. Kaip tu nesupranti, jog viską darau, kad būtum laiminga.

160

Tai taręs, jis pakėlė jos ranką prie lūpų ir pabučiavo. Tarytum kokiai kilmingai damai, kurios prielankumą galima įgyti dovanojant pusę karalystės.

*

Vos parsiradęs į Klaipėdą, Viktoras iš pirmos pasitaikiusios telefono būdelės paskambino Melitai. Atkakliai klausėsi ilgo signalo ir savo paties alsulio, tarsi įveikti tą atstumą nuo Kauno būtų prireikę ir jo paties fizinių pastangų. Nuvažiavo iki jos namų, bet už durų spengė dar didesnė tyla. O kažkodėl buvo įsitikinęs, kad ji lauks, nujausdama, kaip jam svarbu vėl ją pamatyti. Lipant laiptais žemyn jį užplūdo kartus nusivylimas — visos tikros gyvenimo permainos vyksta už durų, kurios niekada jam nebus atvertos.

Net dilgtelėjo, kad ji gali būti su kitu... Bet tuoj pat susigriebė — pavydas, niekuo nepagrįstas pavydas!.. Kas čia dabar?..

Jis nebegali ramiai apie ją galvoti, vos kas — viduje kažkas sukunkuliuoja ir nueina visu kūnu it potvynis.

Nejau jis iki ausų įsimylėjo tą žavią šviesiaplaukę?.. Nesąmonė. Jis tik trokšta pamatyti ją, bijodamas, kad atmintis gali taip nusilpti, jog likęs vienumoje nebesugebės atkurti jos angeliško veido. Tik tiek... Žavėtis dar nereiškia mylėti. Turbūt taip. Kalta jo paties nuotaika — jį vėl slegia tas miestas, kuriame klaidžioja jo praeities šmėkla. Tarsi kiekvienas praeivis akimis tyliai kaltintų. Jis grįžo iš kalėjimo, — regis, jokia šypsena to neįmanoma nuslėpti, ir negali tvertis piktumu, kad toks bejėgiškas. Iš viso to ir kyla tiek pavydas, tiek viena už kitą kvailesnės mintys. Dievaži, jei sugebėtų sutikti tą 161

ankstesnįjį Dragūną, aštuoniolikmetį, jauną kaip mėnulis, skeltų gerą antausį kam taip lengvabūdiškai sumaišė likimo kortas.

Jau tarėsi visas viltis palikti vakarui, kai toptelėjo nuva

žiuoti iki teatro. Bent sužinos, kada vėl vaikai rinksis į repeticiją, nors po anos triukšmingos naktelės neverta tikėtis, jog Dovilė išvis kada nors teatre pasirodys. Prakeiktas sutapimas!.. Ir Asta... Kaip ji įžūliai lindo į akis, stačiai provokuodama, kad jis vožtų dukros akivaizdoje, — taigi iš šono žvelgiant, būtų atrodęs paskutiniu niekšu. Tipiška asocialios šeimos scena.

Energingai įskubėjęs į fojė, Viktoras sustingo vietoje —

išgirdo Melitos balsą. Išpylė karštis. Melita stovėjo būrelyje moterų, matyt, mažųjų artisčių mamų apsupta, kurios šnekėjo viena per kitą, o ji, nepastebėjusi jo, atsukusi nugarą, įtraukusi smailus pečius, lyg kęstų šaltį, tik protarpiais kažką abejodama tarsteldavo.

— Vadove, — kalbėjo kažkuri moteris, — jei norite, aš

galiu budėti per repeticijas, ir ta pliuškė į salę nė nosies neįkišL

-— Teisingai!.. — suklego ir kitos. — Po dvi budėsime!..

Kojos čia neįkels!.. Pasirodys — iškart policiją!.. Sutvarkys kaip avies vilną!..

Viktoras patyliukais išslinko į lauką. Labai jau didelis triukšmas ir visiškai netinkama vieta susitikimui. Jai irgi, ko gero, ne tas galvoje, tik žiūri, kaip atsispirti įkalbinėjimams, kurių prasmės Viktoras niekaip nepermanė. Matyt, atsitiko kažkas ypatingo, kad jaunosios mamos taip pristojusios prie Melitos.

Netrukus triukšmingos moterys, gal šešios, gal daugiau, išvirto pro teatro duris ir nekreipdamos jokio dėmesio į vaikiną, tūnantį tarp teatro kolonų, garsiai šnekučiuodamos nu-162

tolo aikšte. Tada Viktoras vėl, tik šįkart kaip vagis, — taip pasirodė jam pačiam, — įsliūkino į ištuštėjusį fojė. Visų pirma išgirdo melodingai čiurlenantį fontaną, savo žingsnius ir tik paskui kažkokių indų skrabėjimą viršuje. Tiesa, ten kavinė, sumojo ir plačiais žingsniais, lyg taip mėgindamas pabėgti nuo jaudulio, užlipo laiptais.

Be Melitos, nieko daugiau čia nebuvo. Viktoras sulėtino žingsnį netikėto vaizdo pristabdytas. Ji sėdėjo palinkusi prie savo užrašų, kažką rašė, ir mirksnį kitą jis gėrėjosi, kaip grakš

čiai juda rašiklis laibuose merginos pirštuose. Su ta pačia juoda suknele ji atrodė kaip niekada gležna ir trapi, lyg būtų

sutverta vien pasigrožėjimui. Biustas, figūros ir kojos linijos lyg nežinomo flamandų dailininko nutapytos. Mintis, kad kadaise šią merginą jis laikė savo glėbyje, ūmai pasirodė jam šventvagiška, nė kiek nesuteikianti pasitikėjimo.

— Sveika, Melita, kaip sekasi?

Ji virptelėjo ir, dar neatitokusį nuo savo mintijimo, pakėlė veidą. Pažvelgs priekaištingai ar net su neapykanta, kaip kad per paskutinį jų susitikimą? Bet taip neatsitiko. Akys rodė vien lengvo sumišimo atskiestą nuostabą.

— Galiu prisėsti?

Ji skubiai linktelėjo. Užvertė savo užrašus. Rašiklis nukrito. Viktoras norėjo pakelti, bet vos sudvejojo, ji vikriai grybštelėjo jį nuo žemės.

— Cia yra kavos ar dar ko?.. Jei galima, aš tave pavaišinsiu.

Bet ji papurtė galvą:

— Uždaryta. Pradės veikti prieš vakarinį spektaklį.

Velnias, ne nuo to reikėjo pradėti!.. O juk buvo gerai apgalvojęs žodžius, kuriais atsiprašys ją.

— Tu buvai išvažiavęs, taip? — be jokių užuolankų paklausė ji.

163

— Buvau. Bet dabar, kaip matai, grįžau.

— Tau skambino Donatas?

— Na taip, bet ir aš tau skambinau, tik niekas nekėlė

v

ragelio. Zinai, Melita, man labai nemalonu, kad viskas taip atsitiko... Nors nusišauk!

— Aš suprantu, — gana ramiai tarė ji, — viską suprantu.

Ji padėjo rankas ant stalo, suglaudė, tapo panaši į pavyzdingą mokinukę. Tikriausiai tokia ir buvo, pagalvojo Viktoras, ir tokius nevykėlius kaip jis mokyklos laikais lenkdavo iš tolo.

Ji nė karto nenusišypsojo. Nebuvo tos viską atleidžiančios šypsenos. Blogas ženklas, o kas blogai prasideda, dažniausiai taip ir baigiasi, ir Viktoras žnybtelėjo sau: ar tik Donatas jo nepergudravo?.. Surietė pasakėlę apie liūdinčią gražuolę, o jis ir puolė stačia galva... Kapstykis kaip išmanai!..

— Tu su mašina? — paklausė ji šmūkšteldama į krepšį

storą blonknotą. — Tada palauk manęs ten, lauke, gerai?..

Bėgu užsimesiu paltą.

Ji atbloškė atgal ilgus šviesius plaukus ir atsistojusi išskubėjo iš kavinės. Liko tik po jos sujudęs oras, kuris paskleidė

švarios odos kvapą. Nežinia kodėl tai kėlė vien liūdesį. Viktoras išėjo į šaltį, neskubėdamas nupėdino iki automobilio. Jei Melita jį pasivytų, neturėtų ką pasakyti. Nekaip susiklostė jų

susitikimas. Ją tarsi kas pakeitė. Toji naktis?.. Salta, bejausmė, nepalaužiama būtybė. Nuo jos spinduliuote spinduliavo laisvė savaip tvarkyti gyvenimą, kai jam šito kaip tik labiausiai ir trūko. Net jeigu ir puoselėtų kokius jausmus jam, ji —

viena tų moterų, kuri net prieš savo valią gali kaip niekur nieko atsainiai ištarti: „Viso gero!.." Į rytojų jos žvelgia ne kaip į kokį neaiškų kalną, o tarsi į žydinčią bekraštę pievą. Ir kad būtų verkusi dėl jo, idioto, kuris išdūmė kur akys mato —

nesąmonė! Visiška nesąmonė... Tai niekšelis tas Doncė! Perlenkė lazdą, kitaip ir nepasakysi!

164

Viktoras įlipo į automobilį. Už blizgančio kapoto driekėsi Teatro aikštė, kur ne kur iš po šviežiai iškritusio sniego tamsavo grindinio akmenys. Bjaurus metas. Nei vakaras, nei diena, ir žibintai nedega. Praspūdinantys žmonės, regis, tegalvoja vien apie šaltį. Ko jis čia, po velnių, grįžo?..

— Važiuojam, — ropštėsi į automobilio vidų Melita.

Nemanė, kad ji pasirodys visai ne nuo aikštės pusės, norėjo tarsi atvykusio į uostamiestį svečio akimis apžiūrėti ją iš tolo.

— Kur važiuojam? — variklis pasileido tyliai burgzti.

— Link mano namų, — nuskambėjo lyg įsakymas.

— O gal užsukam kur nors — pasėdėsime?

— Ne!

v

Stai taip.

Sučiaupusi blyškias lūpas, ji sėdėjo tiesi kaip žvakė ir žvelgė tik į plaukiančios gatvės vaizdus, kur niūrią vakaro uždangą jau plėšė žilpinančios automobilių šviesos. Kurį laiką nuo to nesmagaus tylėjimo Viktoras gelbėjosi stipriais akceleratoriaus spustelėjimais, bet kai sustojo prie šviesoforo, pasidarė

nepakenčiamai tylu. „Jeigu taip ir toliau tylėsiu ir smaksosiu kaip stuobrys, — gąstelėjo jis, — Melita niekuomet nesužinos, ką iš tikro jaučiu jai..."

Bet pradėjo ne nuo to... Užsiminė matęs tą triukšmingą moterų susirinkimą, bet nieko nespėjo pasakyti apie jos balsą, kurį atskirtų iš tūkstančio, kai ji jau pertraukė:

— Tu girdėjai, apie ką mes kalbėjomės? Nieko nesupratai, tiesa? — ji reikšmingai patylėjo. — Mes kalbėjomės apie Astą, taip, taip, apie ją. Ji buvo įsiveržusi pas mane per pačią repeticiją... Ir su kokiais žodžiais!.. Prieš visus vaikus ir tėvus!..

— Po tos nakties?..

— Taip, kitą dieną...

Užsidegė žalias signalas, ir „SAAB" trūksmingais šuoliais išpuolė į gatvę. Viktoras pasuko vairą ne į tą pusę; jie tolo nuo Melitos namų.

165

— Tu kur, — žvalgėsi ji, — kur važiuoji?

— Nieko, apsuksiu ratą, ir grįšime, — sumurmėjo Viktoras ir tuoj pat susikeikė: — Bliamba, negaliu patikėti!.. Įsiver

žė į repeticiją! Ko ji išvis lenda prie tavęs?

— O štai užvakar, — toliau santūriai dėstė Melita, — ji nutaisiusi nekaltą veidelį atėjo pas mane į svečius.

— Į svečius?.. Tai bajeris!.. Ko norėjo? Vėl puolė?..

— Ne, buvo labai draugiškai nusiteikusi. Atsiprašė, sakė, kad gailisi.... Gražiai pasikalbėjome, arbatos atsigėrėme.

Išsiverkė, lyg pas seną draugę atėjusi. Betrūko tik dovanėlėmis apsikeisti... — Ir staiga pasisukusi paklausė: — Ar bent žinai, kaip ji tave myli?

-— Myli!.. — kažkoks nervinis šokas sublaškė Viktorą sėdynėje. Sumažino greitį. — Nejuokink, Melita!.. Tu nieko nežinai! Po viso to, kas įvyko, neįmanoma, ne-į-ma-no-ma nieko sulipdyti! Jokių šansų!.. Atleisti, suprasti, nesmerkti —

visa tai galbūt... Bet šalia žmogaus, išdavusio mane, visąlaik jausiuosi nemaloniai...

— O Dovilė? Tavo dukra?..

Jis skausmingai atsikvėpė.

— Būtent... Jeigu ne ji, nematyčiau čia jokios tragedijos.

Dabar juk negaliu jos nė supurtyti, nes ji — mano dukros mama. Į ką aš pats pavirsiu, jei imsiu švaistytis kumščiais, netgi jei tektų tave ginti?..

Melita kažką dėjosi į galvą. Jos nė kiek nejaudino ta aplinkybė, kad automobilis ją veža tolyn nuo namų. Galvojo visai apie kitką, ir Viktoras nežinia ką būtų atidavęs, kad tas mintis būtų galėjęs išvysti tarsi ant popieriaus.

— Ką ji dar apie mane prišnekėjo? — suskersakiavo jis. —

Gal pasakojo, kaip šventai manęs laukė?

— Ne. Sakė, kad jai buvo labai sunku, — su moteriška užuojauta tarė Melita. — Aš pati nieko nesusigaudau... Ar ji 166

— Kokia — tokia?

— Na, tokia kerštinga ir... — ji nutilo, atsargiai rinkdama žodžius, — ir tokia... ne visai normalaus elgesio?

Įvaręs automobilį į kažkokį akligatvį prie Trinyčių tvenkinio, Viktoras ėmė ieškoti vietos, kur apsisukti.

— Kerštinga ir nenormali? — Ir jau tvirtai pasakė: —

Ne, tokia anksčiau nebuvo. Tokios jos pats nepažįstu. Dvi visiškai skirtingos moterys! Man atrodo, kad toji Asta papras

čiausiai numirė, todėl apie dabartinę nenoriu nei blogai, nei gerai kalbėti.

Ir tuoj pat susigriebė — tai prisikalbėjo!.. Tarsi išsidavė, koks menkysta esąs, neturintis aiškios nuomonės; bent dabar, kai jie vienu du, nesugeba nei paguosti, nei nuraminti. Sumauta diena. Lyg anos, kaunietiškos, tęsinys. Liūdniausia, kad jis nematė jokios prošvaistės, kaip išvaduoti Melitą nuo tokio galvos skausmo kaip Asta. Jie abu tarytum atsidūrė

vienoje barikadų pusėje, bet jėgų nepadvigubėjo. Anaiptol!..

Astos pažintys su vyrais, nelaukta patirtis, nenuėjo niekais, suteikė jai nesvietiško įžūlumo, ir velniai žino kas galėtų

sustabdyti jos išsidirbinėjimus. Verkė... Tai štai kas verkė!

— Vežk mane namo, — Melita vėl stebėjo tiktai kelią. —

Šiandien kaip niekada buvau prastos nuotaikos, bet mano aktoriukų mamos šiek tiek ją pataisė. Bent teatre galėsiu jaustis rami. Tegu pabando vėl lįsti — moterys jai tokią pirtį užkurs!..

— Bet juk jau baigta... Jūs susitaikėte, ar man pasigirdo?

— Ne visai taip. Ne viską papasakojau.

— O kas dar?

— Pamatysi...

— Tik sakyk, Melita... Ko tu?..

— Pamatysi, — nukirto. — Tai kartojasi kas vakarą. Iš

pradžių juokas ėmė, bet dabar jau visaip pagalvoju.

167

Kai jie pravažiavo tiltą, Melita parodė pirštu į aikštelę prie Muzikinio teatro. Paliepė sukti ten.

— Juk parvešiu iki namų! — nenusileido Viktoras, bet ji jau griežtai tarė:

— Sustok čia! Taip reikia. Vėliau pats suprasi, kodėl. Iki manęs paėjėsime pėstute, kiek čia truksime.

Jis pakluso. Pavargo stebėtis. Pastatė automobilį aikštelės kampe, ir jie išlipo. Melita vėl virto nebyli tarsi gulbė. Kad ir ko besiteiravo Viktoras, iki pat namų pratylėjo. Elgėsi taip, tarsi kas sektų iš paskos, norėdamas nugirsti jų pokalbį. Ir į

namą ėjo ne įprastu keliu, pro vartelius, o iš kiemo, vos įžiūrimu takeliu tarp iškorėjusių pusnių, tarytum ko saugodamiesi. Keista. Bene tai bus vienintelė priežastis, dėl ko ji apsikenčia, kad jis šalia?..

Ir patekus į Melitos butą tas įspūdis neapleido Viktoro.

Melita tvirtai užrėmė kambario duris, kurios šiaip nebuvo varstomos, ir kaskart, kai išėjusi vėl grįždavo, be paliovos darė tą patį. Bet svarbiausia — garsėliau jam sušnekus, sunerimdavo ir prašydavo kalbėti kaip galint tyliau. Kurį laiką Melita lindėjo virtuvėje, ir Viktoras, vejamas nuobodulio, o gal tos slogios atmosferos įbaugintas, atslinko į virtuvę, bet vėlgi — ji iškart perspėjo, kad nedrįstų artintis prie lango.

Dievaži, visa savo esybe pajuto, kad lėtai, tiesiog kankinamai slenkantis vakaras tikrai artina kažkokią staigmeną, kuri panaikins visas spėliones. Tik pikta, kad Melita bando jo kantrybę, kažką vis nutylėdama ir nieko nesakydama, nors iš jos papilkėjusio veido ir neramių judesių — iš visko matyti, kad ji kuo puikiausiai žino, kas juos verčia it peles šmirinėti.

Retkarčiais ji nueidavo prie laukujų durų ir, nors nepasi-girsdavo nei žingsniai, nei šaižus skambutis, žvilgtelėdavo pro akutę. Ji laukė, be jokios abejonės, laukė ir laukdama atrodė

pikta bei atšiauri, tik tada, kai, pasišovusi išvirti arbatos, var-168

go su degtukais bandydama uždegti dujinę viryklę ir Viktoras šoko padėti, jam pasivaideno, kad, įsiplieskus degikliui, ji lyg bandė padėti galvą jam ant peties. Tai ir buvo visa paguoda.

— Paaiškink, Melita, pagaliau, ko mes čia slapukaujame, —

kažkelintą sykį patylomis klausė Viktoras, bet ji vis gręžėsi nuo tiesaus žvilgsnio ir kartojo jau spėjusią pakyrėti frazę:

— Pats pamatysi...

Galų gale kažkas įvyko. Melita įėjo į kambarį ant pirštų

galiukų. Iškalbingai pakėlė pirštą prie lūpų. Judėjo kaip sulėtintame kadre. Viktoras sunerimęs atstūmė arbatos puodelį. Pasitaisiusi draikius plaukus, ji pasilenkė prie jo ir šnibžtelėjo į ausį:

— Eik... Eik prie durų ir pažiūrėk pro akutę. Tik tyliai!..

Atsargiai cyptelėjo prieškambario grindys, ir Viktoras jau sustingo prie durų. Tai, ką jis išvys, pagalvojo sau, leis vėliau nepiktai pasišaipyti iš tos įtampos, kuri tarsi kokia srovė persiduoda nuo Melitos. Prisiplojo prie akutės. Nepatikli šypsena, pasilikusi veide, tik dar labiau jį iškreipė.

Akutės lęšis keistai fokusavo laiptinės vaizdą, ir mergina, sėdinti tiesiog ant laiptų, atrodė ranka pasiekiama. Prabangūs kailiniai, ryškios lūpos. Ir skruostai — platūs, išsišovę tarsi katės... Asta. Taip, tai ji — sėdi ant prišnerkšto cemento, apšviesta drumzlinos šviesos, ir kuo ramiausiai traukia cigaretę. Viktoras atšlijo, lyg tabako dūmai būtų plūstelėję jam į veidą. Čia tai bent!..

Girdėdamas vien spengsmą galvoje, pasitraukė nuo durų.

Melita pašė nagučiais servetėlės nėrinius, pasirodžius Viktorui, nervingai drykstelėjo juos ir nusviedė servetėlę į šalį. Tvyrojo tokia tyla, kad abu išgirdo, kaip Asta kostelėjo ten, ant laiptų... Viktoras tyliai uždarė paskui save kambario duris.

— Ką jinai ten veikia? — apstulbęs prašvogždė jis.

— Ką aš žinau... Taip kiekvieną vakarą, — ji akimis surado laikrodį ant sienos. — Prieš devynias ateina, įsitaiso ant 169

laiptų, rūko... Nežinau, ko ji nori. Aišku viena — seka mane, klausosi, kas dedasi už durų, o gal laukia, kol tu ateisi...

— Kodėl tu jos nenuveji velniop?!

— Dar ko!.. Ne man su ja kariauti. Tokį skandalą pakels, kaimynai pirštais užbadys.

Jie kalbėjo taip tyliai, kad vos girdėjo viens kitą. Ir tai Viktorui nebeatrodė keista. Jis ir pats nežinojo, ko stvertis, kad tas protą temdantis vaizdas pranyktų.. Bent būtų prieš tai perspėjusi, gal būtų šovusi kokia išganinga mintis, o dabar nieko kito nebeliko — tik klausytis tuščio ūžesio galvoje.

Melita atsistojo. Priėjo taip arti, kad Viktorui pritrūko oro. Nujautė — pasakys kažką tokio, dėl ko ir rutuliojasi visa ši dramatiška tyla.

— Tu turi apsispręsti, — jos liūdnos akys įgavo neišmatuojamą gylį, — arba išeini su ja, arba lieki čia.

Viktorui tikrai pritrūko oro. Ir tas jos rankos judesys, kai palietė jo tvirtai sukąstą žandikaulį, pasirodė pilnas tokios pagarbos, kurios nepatyrė net tarp tų žmonių, kuriuos mylėjo visa širdimi.

— Melita... Aš dėl to ir grįžau, kad būčiau su tavimi, patikėk...

Vėsūs pirštai sugavo jo lūpas, tarsi sulaikė tą prabudusį

balsą. Apie akis susimetė draugiškos raukšlelės, bet liūdesys tebesklido, ir atitraukusi ranką, ji pažvelgė į Viktorą, lyg jie būtų tapę labai artimi. Buvo tame žvilgsnyje kažkas didingo ir šviesaus, kad Viktoras nejučiomis nusišypsojo.

— Melita, einu, pakalbėsiu su Asta...

— Ne, ne!.. Man ir taip sunku.

— Aš jai pasakysiu...

— Ne, Viktorai, palik ją ramybėje. Pasėdės ir nueis. Visada taip būna. Ji pati nebesuvokia, ką daro.

Jie tyliai prisėdo ant sofos su bet kaip išdraikytais drabu

žiais. Nei tvarka, nei ataušusį arbata Melitai nerūpėjo. Tik ta 170

moteris už durų, ateinanti kas vakarą lygiai prieš devynias ir gaudanti visus šio namo garsus. Nė karto nepaskambino į

duris. Nesibaimina, kad ją lengvai gali pastebėti. Nieko nebijo, — ir prieš šią išvadą Melita jautėsi tokia bejėgė, kad bijojo pati sau prisipažinti.

Po devynių penkiolika ji lyg įtemptu lynu nulaviravo prie durų ir grįžo kur kas linksmesnė.

— Ufff, nuėjo! — žvaliai tarė. — Juk sakiau, pasėdės ir nueis.

— Ir nebegrįš? — atlėgusiu balsu paklausė Viktoras.

— Ne, antrą kartą tą patį vakarą ji nepasirodo. Matyt, turi kitokių reikalų.

Tai nuskambėjo kaip užuomina į Astos laisvą gyvenimo būdą, ir Viktorui pasirodė, kad Melita apie tai sužinojo ne vien iš jo lūpų. Prisiminė Donatą, jo naktinį skambutį, ir širdis suspurdėjo nuo tos minties, kad buvo tiesos jo pasakojime, galbūt buvo...

— Apie ką jūs kalbėjotės su Donatu?

Melita nustojo kimšti drabužius į spintą.

— Apie viską... Jis man papasakojo visą jūsų meiles istoriją.

— Meilės... — pakartojo Viktoras šyptelėdamas.

— O ką?.. Sakysi, nieko nebuvo? Aš taip nemanau. Ir tavo brolis — taip pat. O tu tapai tos aklos meilės auka. Ne, ne, tavęs aš nė kiek neginu. Tu it koks beprotis dėl jos buvai pasiryžęs viskam, bet kvaila manyti, kad iki visiškos laimės trūko pinigų. Ir kam tu plėšei tą seifą, niekaip nesuprantu!

Labiausiai mane visoje toje istorijoje sukrėtė tas momentas, v

kai Asta nusuko pinigus nuo teisėjo. Čia tai jau...

„Ok, Doncė!.. — pakraipė galvą Viktoras, — ir apie seifą, ir apie kyšį — apie viską išpasakojo! Daug ką jis išmano!.."

171

— O kodėl tu, Melita, tokia tikra, kad taip ir buvo?

— O kodėl aš turėčiau tavo broliu netikėti? Jis nei tave gražino, nei Astą juodino, pasakojo taip, kaip buvo.

Dieve, pagalvojo Viktoras, jei ne Dovilė, jis tokių dalykų neklausinėtų. Juk dabar jam Asta — Dovilės mama, niekas kitas...

— Ir žinai, — patylėjusi Melita svajingai atsiduso, — pasikalbėjome su tavo broliu iš širdies į širdį. Net nemaniau, kad taip įmanoma su vyrais... Tiesa, o kuo jis užsiima?

— To reikėjo jį patį paklausti, — leptelėjo Viktoras, bet tuoj pat pridūrė: — Verslininkas, bet visų jo biznių nežinau.

Ką dar tau prišnekėjo?

— Na kam tu taip — prišnekėjo! — sumurmėjo mergina laibomis rankomis taisydama užuolaidą. Tikriausiai, dingtelėjo Viktorui, tuoj įjungs tą prožektorių, kambarį paverčiantį

nelyginant scena, kurios aktoriais tiek jis, tiek Asta ir pagaliau Dovilė jau yra buvę. — Jis man papasakojo ir apie jūsų

tėvą. Tiek daug šiltų žodžių nebuvau girdėjusi. Ir apie savo merginą pasakojo... Pamiršau vardą.

— Živilė?

— Taip, Živilė... Jie ruošiasi susituokti, o mane klausė —

gal aš žinanti, iš kur jam gauti pačią gražiausią vestuvinę suknelę. Domėjosi, kur Klaipėdoje geriausios moteriškų

drabužių parduotuvės, bet nei vieno, nei kito aš nežinojau...

— O kaip jis tave rado?

— Mane?

Ji atsigręžė nuo lentynos, ką tik įkišusi ten kažkokią knygą. Priėjo arčiau lyg neišgirdusi.

— Donatas man sakė, kad ieškojo tavęs norėdamas sužinoti, kur aš...

— Melagis. Viskas buvo atvirkščiai. Aš jam paskambinau, tai yra maniau, kad tau skambinu, bet prie tavo telefono atsiliepė jis. Aš daug galvojau apie tave, Viktorai, tiksliau —

172

negalėjau tavęs išmesti iš galvos. Kai tavęs neliko, man... —

kažkas užgniaužė jai balsą, — man pasidarė labai sunku.

Kai viską išsipasakojau Donatui, net apsiverkiau — taip palengvėjo...

Viktoras priėjo ir švelniai suėmė delnais jos šiluma pulsuojantį juosmenį. Ji neatsisuko. Stovėjo nuleidusi galvą, lyg suvokusi, kad ką tik žlugo jos, šaltos ir nepalenkiamos merginos, mitas, dėl ko Viktoras visą laiką taip nerimavo.

— Vargšelė!.. Tu verkei dėl manęs?.. — jaudulys kraipė

jo balsą. — Tau buvo sunku?

Melita teįstengė linktelti. Viktoras stipriai suspaudė ją savo glėbyje.

— O aš jau maniau, kad tu niekada man neatleisi, —

sušnibždėjo jis, — taip ir išsiskirsime per klaidą.

Jis įtraukė į save svaiginančio jos plaukų aromato, gaivaus, lyg lietui nulijus. Krūtinėn įsišovę mergiškos nugaros nelygumai pristabdė kvėpavimą, ir tas mažutis deguonies stygius žaibiškai atplukdė mielus prisiminimus: Nida... pūga kelyje, skrydis į pusnis ir mirtinai nubalusios pušų viršūnės... tas bučinys, nedrąsus, gal kiek nemokšiškas, bet pilnas tokios jėgos, kad pūgos stūgsmas, regis, pavirto žiogo čirpimu.

Melita išlenkė kaklą, leido bėgėtis švelniems bučiniams, bet kitą akimirką išsivadavo iš Viktoro, išsisuko nuo glamonių ir visa švytinti atsigręžė į jį:

— Zinai... žinai, ką man pasakė Donatas jau po visko?..

Pasakė: „Melita, aš norėčiau, kad tu, taip kaip dabar, kovotu-mei už Viktorą visą gyvenimą".

— Visą gyvenimą? — šypsojosi jis. — Ne, tiek ilgai nereikės...

— O aš kovosiu!

Taip pareiškusi, ji užsikorė ant stalo, sutabalavo kojomis, parodė liežuvio galiuką. Gera nuotaika pavertė ją padūkusią paaugle, ir kai Viktoras pabandė prisiartinti, ji vikriai nu-173

sliuogė nuo s:alo, puolė į šalį, bet sulig pirmu krykštelėjimu buvo sučiupta. Aiktelėjo, lyg pasijutusi tvirtose sūpuoklėse, keliančiose ją į padanges. Padūkusiai suspurdėjusi, išslydo jam iš glėbio, vienu liuoktelėjimu atsidūrė ant sofos, o Viktoras — paskui ją, tačiau sustingo prieš akis sumirgėjus atšvilpiančiai pagalvėlei. Sugavo, bet lėkė jau kita, jis stabtelėjo mažumėlę sutrikęs, ir jųdviejų juokas susiliejo į darnų

skambesį.

— Na palauk tu!.. — jis vėl puolė.

Ji šoko gintis, dangstėsi pagalvėlėmis ir krykštė tarsi didžiulio linksmo šuns užpulta.

— Tu prisiveiksi!.. — juokdamasis vis labiau speitė ją į

kampą Viktoras, stvarstė tai už kojų, tai už rankų. — Oi, prisiveiksi!..

— Ką prisiveiksiu?.. Negąsdink!

— Bus taip, kaip ten miške, per pūgą...

— O kas ten buvo? — vaizdavo didžiausią naivuolę. —

Nieko nepamenu!..

— Ak šit kaip! — jam pavyko netikėtai užlaužti merginai rankas, ir dabar linksojo viršum jos šypsodamasis. — Vadinasi, nieko nepameni?

—- Ničnieko.

— Aš tau galiu atgaivinti atmintį.

— Manęs nereikia gaivinti. Tu kažką painioji, turbūt buvai su kita...

— Ak su kita!..

Kiek Melita besiskeryčiojo, Viktoras galutinai ją nukry

žiavo. Suplukusi, juokingai išsitaršiusiais plaukais, alsuojanti it sugauta paukštytė, netgi tokia ji regėjosi dieviškai graži.

Pernelyg graži, kad be skausmo apie tai galvotų. Viktoras godžiai stebėjo šią visiško pasidavimo akimirką. Ji linksmai suspigino akimis. „Kaip žvaigždės, — toptelėjo jam, — kaip 174

dvi mažos tolimos žvaigždės..." Paleido iš savo gniaužtų jos laibus riešus. Nebenorėjo būti stiprus. Apmirė, kai staiga jos rankos grakščiai apsivijo jo kaklą. Tarsi drąsindama švelniai spustelėjo pačiais pirštų galiukais, ir jis visa burna sugavo jos artėjančias lūpas. Sąmonė atsidūrė lyg už rūko sienos, ir tik trumpi jos blyksniai atblokšdavo vieną vaizdą po kito. Stai užsiplėšė suknelė atidengdama dailias kojas, nė kiek nebaugš-

čias prisilietimams... Subolavo petys ir jj kertanti juoda liemenėlės gyvatėlė... Drabužiai stebuklingu būdu skydo j šalis, regis, patys kūnai, pavargę grumtis su slaptais troškimais, ver

žėsi į šviesą. Paskutinė pagalvė nupuolė ant grindų. Ant jos nuslydo suknelė kartu su vyriškais marškiniais. Melita liko vien su juodais nėriniais, nė kiek nesigėdydama to vaizdo.

Maža to — kai Viktoras tarsi atsipeikėjo, kad pernelyg duoda laisvės savo rankoms, ir atšlijo nuo balto it pienas kūno, ji gundomai nusišypsojo.

Kaip apkvaitęs jis nužvelgė jos mergiotišką figūrą, dingo noras liesti ją, tetroško gėrėtis tuo jaudinančiu reginiu, tobulo kūno linijas suguldyti į atmintį tarsi savojo likimo.

— Sakyk... — jos šnibždesys privertė Viktorą pasilenkti, — aš tau patinku?

Jie vėl ilgai bučiavosi. Bet kai atitoko, Melita vėl to paties paklausė, lyg tebūtų prabėgusi sekundė. Viktoras tylėjo.

Stebėjo ją tyromis, viską pasakančiomis akimis, o ji vėl sukuždėjo:

— Aš myliu tave, Viktorai.

Jis įsikniaubė jai į krūtinę. Abipus skruostų jautė peršin

čias akis džiovinančias dvi mažas krūtis. Lygus bangavimas padažnėjo, ir Viktoras pajuto nuostabų pokytį — tie žodžiai, kurie, jo giliu įsitikinimu, turėio lydėti visą gyvenimą kaip melas, pargrįžta į lūpas visu šventumu, vėl virsta jo laimės šaltiniu: 175

— Melita... Aš noriu tau pasakyti...

Šaižus durų skambutis nušlavė jo balsą. Toks tikroviškas garsas, kad jie abu susižvalgė tarsi iš dangaus nukritę. Vėl nepakenčiamas žvygsmas perskrodė erdvę, kurioje tirpte ištirpo jaudulio ugnis. Melita pašoko ir kraipydama klubus užsimetė suknelę.

— Kas tai galėtų būti? — išgąstingai žvilgtelėjo j Viktorą, kuris vilkosi marškinius tarsi matuodamasis. — Nejaugi ji?

Ji tylutėliai išslinko į prieškambarį, ir čia ją užklupo šūksnis iš laiptinės.

— Melita, atidaryk!.. Aš žinau, kad jūs čia!..

Ir durys sudrebėjo nuo kumščių smūgių. Melita įpuolė į

kambarį virpėdama, lyg tie smūgiai kristų ant jos pečių. Viktoras mikliai baigė segiotis marškinius.

— Atidaryk, — niūriai tarė išbalusiai merginai. — Aš su ja pasikalbėsiu.

— Ne, Viktorai, aš bijau. Nereikia, ne!.. — užtvėrė jam kelią. — Aš nenoriu klausytis jos demagogijos, nenoriu, kad tu mane pultum ginti.

Viktoras nepatenkintas sušnirpštė, bet ji maldaujamai tiesė rankas, neleido žengti nė žingsnio.

— Atidarykite, svolačiaiL Kurvininkai jūs nelaimingi!

Viktoras persikreipė iš pykčio.

— Leisk!..

Bet Melita stipriai sugriebė jį per liemenį, lyg saugodama nuo pavojaus.

— Tsss, tyliau... Neik, pasitrankys, ir viskas. Ji negali žinoti, kad mes čia.

— Ji, ko gero, matė mano automobilį prie Muzikinio teatro.

— Na ir kas, bet mūsų juk nematė.

Viktorą suėmė apmaudas — kodėl jie turi slapstytis? Tik dėl to, kad Astai visai pasimaišė? Kad sugriebė aklas pavy-176

das, o ir Melita neturi nė grūdelio to įžūlumo, kuris Astoje vešėte veši?

Vėl ilgas skambutis, vėl trinktelėjo durys, bet dabar nuo kojos spyrio.

— Ei tu, kurviaška, ar girdi mane?! — Astos drebantis balsas sklido pro durų tarpą, matyt, buvo visai prie jų prisikišusi. —• Jei tuoj pat neišleisi mano vyro, pamatysi, kaip pasigailėsi!

— Mano! — stvėrėsi už galvos Viktoras, bet ramindama jį mergina prisiglaudė visu kūnu. — Dieve, kaip ji nusišneka!

Atidarykime duris, tegu ji rėkauja čia, viduje, o ne ten, ant viso namo.

Bet Melita atkakliai purtė galvą. Įsivyravo grėsminga tyla, ir kai atrodė — vėl pliūptels nauji, baisesni užgauliojimai, visa laiptinė sukaukšėjo nuo tolstančių žingsnių. Gūdžiai trinktelėjo durys apačioje, ir viskas nutilo. Melita nuskubėjo į

virtuvę. Viktoras žvilgtelėjo pro durų akutę — tuščia.

— Ji nuėjo, — pasitiko Viktorą tamsioje virtuvėje tylus Melitos balsas, dar kaustomas ankstesnės įtampos. — Mačiau, išėjo pro vartelius. Siaubas, maniau, su visomis durimis įvirs!..

— Kodėl tu man neleidai išeiti?

— Kodėl?.. Su tavimi ji gali dar lengviau susidoroti nei su manimi.

— Kaip tai suprasti?

Melita atsigręžė. Miesto žiburiai už jos švietė tarsi aureolė.

— Tau pakaktų ją kepštelti, bent kiek įbrėžti, ir ji galbūt parašytų pareiškimą. O tada — automatiškai ten, iš kur neseniai grįžai. Tiek Donatas, tiek aš manau, kad taip ir būtų.

Viktoras susimąstė. Toliaregiška išvada. Bet nenustebtų, jei taip atsitiktų. Jis seniai susipainiojo narstydamas Astos elgesį, nė iš tolo neprimenantį tos moters, kurią kadaise pažinojo, dievino ir mylėjo. Toji jo širdies dalis tarsi numirė. Apie mirusiuosius lengviau galvoti nei juos išvysti, kad ir sapne...

177

— Vos nepamiršau, Viktorai, man reikia tavo patarimo, — lyg norėdama kuo greičiau išmesti iš galvos tą karingąją amazonę, prakalbo Melita. — Tavo brolis kai pasakė, tai tik žioptelėjau. Jis siūlosi finansuoti visą spektaklį!

— Doncė? — Viktoras prisiminė, kad niekada tokios kalbos nebuvo, tiesa, sakė, kad žino, kas sutiktų, bet kad jis pats!.. — Nu... geras! O ką tu? *

— Na aišku, kad nepuoliau ploti rankomis iš džiaugsmo.

Mes daug kalbėjome apie tave, ir nei iš šio, nei iš to toks pasiūlymas!.. Tarsi sandėris koks: aš tave imu globoti, o jis —

mano teatrą.

— Ne, Donatas ne toks, jis taip negalvoja... Apskritai jis kažkaip pasikeitė, atšoko nuo visų banditų...

— Banditų?.. — ji išplėtė akis, o Viktoras kaipmat prikando liežuvį, prisiminęs, jog tvirtino brolį esant tikrų tikriausią verslininką.

— Tu be reikalo taip liguistai reaguoji. Netgi banditų

visokių yra, — numykė jis, bandydamas kuo tiksliau paaiškinti. — Tiesiog be jų priedangos gerų pinigų neužsivarysi, o Zylė, jo vaikystės draugas — vienas iš Klaipėdos vierchų. —

Ir pamatęs, kad paskutinio žodžio Melita nelabai suprato, patikslino: — Na, mafiozas tikrąja šio žodžio prasme...

Ji tarsi nusiminė. Nebesumojo, ko klausti.

Viktoras irgi nutilo.

Pavieniai nakties garsai plūdo pro pravirą orlaidę. Sausas žiemos šaltis įsiveržė į jų tarpą. Melita pakėlė akis. Jose tarytum atsispindėjo vidinė kova tarp silpnutės pagundos ir principų, kurie stumdavo ją kuo toliau nuo nešvarių pinigų ir dažniausiai už jų stovinčių pasipūtėlių mafiozų.

— Melita, jei taip Donatas nusprendė, man belieka tik juo didžiuotis, — Viktoras suėmė jos trapius pirštus į saują, lyg būgštaudamas, kad ji baigia išbarstyti pasitikėjimą ir juo, 178

ir broliu. — Nesuk sau galvos. Ramia širdimi gali priimti jo pasiūlymą. Jis ne toks, kaip kitiems atrodo. O ir „Žydroji paukštė" — puiki pjesė, negi leisi jai pražūti? Juk teatras —

tai tavo ateitis...

— Ne, aš taip nemanau, — ji nosies galiuku palietė dygų, kelias dienas skustuvo nemačiusį Viktoro smakrą. — Dabar tu mano ateitis.

— O teatras?.. Imsi taip ir mesi?! -— bemaž nusigando jis.

— Dėl tavęs galiu viską padaryti.

— Baik, Melita! Man tokios aukos nereikia. Dėl Dievo meilės! Aš nenoriu įsiveržti į tavo gyvenimą ir viską sujaukti.

— Tu jau viską sujaukei, — atkartojo lyg aidas.

— Juokauji, Melita!.. — jos balse prasimušanti tvirtybė

privertė suklusti Viktorą. — Aukotis, kai to visiškai nereikia! Baikime tas kalbas. Aš pasakysiu Doncei, kad tu sutinki, gerai?

Jų žvilgsniai susikryžiavo. Maldaujantis ir dvejojantis. Jos plaštakas, suimtas nelyginant puokštę, Viktoras prispaudė

prie savo krūtinės. Melita žiūrėjo į jį visai nebeprimindama tos šėliojančios mergiūkštės, kuriai tik bučiniai galvoje. Vėl buvo savimi pasitikinti mergina, kuri visus sprendimus priima su niekuo nesitardama.

— Aš pagalvosiu, — pagaliau tarė.

— Ne, taip netinka! Melita, aš...

— Gerai jau, aš sutinku.

Iš to džiaugsmo Viktoras vėl panoro pajusti jos lūpų skonį, bet ji nusisuko. Pirmykščio jaudulio nė ženklo. Pasitraukė

prie lango, susimąsčiusi žvelgė į miesto švitulius, ir Viktoras susigriebė, kad ir jo mintys tebegarma į tą tylos bedugnę, kuri liko po smarkaus kumščių bilsmo. Asta išėjo — tas tiesa.

Bet slogumas liko. Toks, koks esti po sprogimo. Artumas, kurio jie siekė lupinėdami viens kito sagas, atrodė nebe toks 179

jaudinantis, greičiau atsitiktinis impulsas, nei tyras troškimas atverti meilei akis.

„Vis dėlto ji savo padarė, — su liūdesiu pagalvojo Viktoras stvarstydamas nuo grindų išmėtytas pagalvėles. — Atėjo, pasitrankė, pavarė kalbos kaip tikra restoraninė mergšė, tiek ir tereikėjo, kad pasijustume tarsi užklupti nusikaltę."

Mintys apie Astą ėmė suktis vis didesniu greičiu. Klydo manydamas, kad, puolęs tvarkyti kambarį, bent trumpam atsigaus nuo tos audros — nematomos, bet jaučiamos visu kūnu. Pakėlė pagalvę, paskutinę, bet ši lyg švino prikimšta nusvarino ranką, tad metė ten, kur ji ir gulėjo. Velniop tą tvarką, kai aplink vien chaosas! Kažkas gula ant širdies, taip negera,,dar atodūsis, kitas, ir sukūkčios iš bejėgiškumo, kaip tada darželyje, kai Dovilė pasižiūrėjo į jį šaltomis, svetimomis akimis. Jei ne ji, Asta negaląstų nagų. Kiekvienas juoktųsi kas sau. O dabar bėk nebėgęs — slegiantis kaltės jausmas kaip ilgas vakaro šešėlis tįsčios prieškambaryje, ir nė vienas saulėlydis nežadės naujos dienos, o tik kurstys prisiminimų ugnį.

Kančia, neviltis — o Dieve, kokios abstraktybės! Yra tie, kuriuos myli, ir tie, kurie išduoda; iš jų ir tveriamas žemiškasis pragaras, o visi kiti jausmai — tik pojūčiai, kaip vis nauja vyno rūšis girtuokliui. Apgirsti, apgauni save ir gyveni.

Viktoras puolė ieškoti cigarečių. Prisidegė ir nusliūkino į

virtuvę. Parūkys prie orlaidės, gal išnyks tos karčios nuosėdos, dings visos kvailos filosofijos, kurios apsėda lyg vėl atsidūrus už grotų. Melita pasisukiojo ir netarusi nė žodžio išėjo.

Dingo vonioje, iš kur pasigirdo šukų grybštelėjimai, skaudus ausims plaukų šiugždesys. Nervingas bruzdesys. Jis prie lango, ji — prie veidrodžio, lyg būtų nevykę meilužiai, kuriems nepasisekus lovoje nebeliko apie ką kalbėtis. Melita pernelyg daili, ir, ko gero, tai vienintelis jos trūkumas. Kitaip Asta nepultų isterikuoti. Ir Melitos jaunystė jai kaip nuodas —

180

r

negali susitaikyti, kad jis bandys viską pradėti iš naujo, o ji nugrims į nebūtj. Ir čia pat, prisiminęs, kokiais žodžiais buvo išvadinta Melita, Viktoras nebegalėjo ramiai galvoti apie moterį, kuri oficialiai vis dar buvo jo žmona. Teisėta žmona, turėjusi daug vyrų. Kaip ji su jais mylėdavosi? Švelniai, godžiai, aistringai ar mašinaliai, pagal komandas? O gal orgazmą tik suvaidindavo, kaip kad viskas, kas perkama už pinigus, yra netikra? Ir po viso to ji drįsta Melitai kabinti akis! Matyt, jai pasimaišė ir tik tas vyriškas galas kelia pagarbą, o visa kita vien siutina — kaip kliūtys iki tikslo. Nereikėjo jam ieškoti Dovilės, geriau būtų luktelėjęs metelius kitus, tegu šneka ką nori, o per tą laiką Asta būtų atšalusi kaip seniai nekūrenamo židinio plėnys.

Viktoras jau pešė antrą cigaretę, kai išgirdo tylius žingsnius už nugaros. Melita vėl buvo čia, ir ta mintis paėmė vir

šų. Jos rankos apsivijo liemenį, prisiglaudė tarsi nežmoniškai pavargusi.

— Bjauri nuotaika, tiesa? — atsiduso. — Nejaugi ji iš

tikrųjų tikisi tave susigrąžinti?

— Neįsivaizduoju, ko ji siekia.

— Ji tave tebemyli.

— Nesąmonė! Jai taip tik atrodo, — cigaretė žybtelėjo skriedama į kiemo tamsą. — Aš esu pasimetęs, Melita, baisiausiai!.. Ji kuo puikiausiai naudojasi mano silpnybėmis.

Supranti, jei ne Dovilė...

— Aš viską suprantu.

Vėl įsivyravo tyla. Aiškiai girdėjosi iš toli atsklindantis ritmingas traukinio ratų stuksenimas, ir toks rymojimas prie lango tarytum priminė liūdną kažkokio filmo atsisveikinimo sceną, tik jiedu nesiryžo, kaip anie nelaimingi herojai, aistringai bučiuotis. Paskui išgirdo žingsnius. Kažkas ėjo šaligatviu: nei per greitai, nei per lėtai, tarsi nepataikydamas į taktą.

181

Melita atšlijo, tarsi už lango žaibui blykstelėjus.

— Tai ji, — ištarė tvirtu ir šiurpiu balsu. — Pažįstu žingsnius... Pasitrauk, Viktorai, nuo lango. Būk geras, pasitrauk. ..

Bet nieko nelaukusi pati atplėšė nuo palangės, o ten, apa

čioje, kulniukų kaukšėjimą užgožė lyg ir juokas. Susijuokė —

ir vėl žingsniai, tik jau laiptinėje. Neskubrūs, bet keistai pri-slopstantys, tarytum pataikant ant slidžių laiptų pakopų.

Melita stebėjo Viktorą rimtu veidu, lyg jie būtų įsibrovę į

svetimas valdas ir štai tas kažkas, kylantis laiptais, atrakinęs duris, puls prie jų su baisiausiais riksmais. Akimirką ir jam taip atrodė, bet išsyk toks susikaustymas ėmė ir nervinti, ir kelti piktą juoką, juolab kad ūmai viskas nutilo. Dar sekundė mirtinos tylos, ir jie išgirdo, kaip kažkas sujudino kilimėlį prie durų. Viktoras pabandė žingtelti, bet Melita visai apniuko.

— Neik, — sušnibždėjo, — sakau tau, tai ji!.. Klausosi. Tsss!..

— Leisk, aš su ja pakalbėsiu...

-— Ne! Jei nori, gali eiti, bet tada negrįžk.

Ir Viktoras liko stovėti su idiotiška šypsena veide. Nieko, rytoj jis susiras Astą, pasistengs atsargiai išsklaidyti jos iliuzijas, numalšinti protą temdantį kerštą. Kitas garsas, pasiekęs juos nuo durų, buvo panašus į popieriukų čežėjimą. Dzingtelėjo stiklas nelyginant kokio butelio dugnas. Butelis? Nejau ji atsinešė kokios degtinės ir taip malšina savo tariamą sielvartą?

Tada jai tikrai pasimaišė...

Viktoras pajudėjo iš vietos, žengė atstumdamas merginos rankas, negalvodamas, šiurkščiai ar švelniai tai daro. Pernelyg sunku buvo dėtis kurčiam, o juolab aklam, tarsi nematant iš

šono, koks apgailėtinas jis atrodo šalia tos trapios būtybės, pasišovusios kovoti už tokį nevykėlį kaip jis. Melita lyg ir 182

mėgino vytis, bet grindys tik garsiau susiūravo, ir tas išdavikiškas girgždėjimas jai visiškai atėmė amą, beliko stebėti, kaip vyriškas šešėlis šastelėjo prie durų ir grėsmingai prisispaudė

prie akutės.

O toliau viskas vyko kaip pačiame košmariškiausiame sapne.

Viktoras lyg karštu vandeniu apipiltas atšoko nuo durų.

Kaip patrakęs puolė draskyti rankeną, bet durys nepasidavė.

— Kur raktai?.. Rakink greičiau, ko ten stovi! — riktelėjo.

Melitai pakirto kojas. Vos išlemeno:

— Kas... kas atsitiko?

— Rakink duris, po velnių! Tu nori, kad mus apkaltintų

nužudymu?

Ją nukrėtė šaltis. Širdis nulėkė į kulnus, o siaubas stačiai suparaližavo vietoje. Raktą turėjo rankoje, bet paduoti neturėjo jėgų. Viktoras, ištraukęs jį, vienu šuoliu atsidūrė prie durų. Vos jas atidarė, pasigirdo:

— Ak jūs, svolačiai... Taip ir žinojau! Ir gerai, dabar džiaukitės, džiaukitės...

Tai nebuvo šūksniai. Keistas, prikimęs švogždesys. Asta nesilaikė ant kojų, Viktoras ją tempte įtempė, uždegė šviesą, bet moteris liko tysoti ant grindų ir vos įstengė pasukti galvą.

Ji atrodė baisiai — akys šiurkščiai apsiblaususios, veidas baltas kaip drobė, ištįsęs ir nejautrios išraiškos, o iš burnos žliaugė seilės.

— Skambink į greitąją, — puldamas į vonią prašvokštė

Viktoras. — Greičiau, ar nematai, kad akys gęsta!

Jis suvilgė rankšluostį, apsuko juo Astai galvą, bet, regis, visus jėgos likučius ji sutelkė tam, kad paniekinamai sviestų jį

Viktorui į veidą. Melita, negalėdama atplėšti akių nuo vos krutančios Astos, surinko greitosios pagalbos numerį.

183

— Viktorai, — tiesė ragei}, — kalbėk, aš nežinau ką sakyti...

— Ką kalbėti! Sakyk adresą, ir viskas! Pasakyk, kad tabletės... vaistų prisirijo. Žiūrėk, jau viskas, jos akys merkiasi. Ei, Asta, Asta, ar girdi mane? Atsimerk!..

Jis klūpojo prie jos, kol Melita drebėdama išmykė adresą ir tą baisią frazę: moteris apsirijo vaistų. Ji čia, jos bute. Iš to nekantrumo Viktoras pašoko:

— Ką sakė, ką jie sakė?

— Važiuoja... Liepė laukti.

— Prakeikimas!.. — suriaumojo Viktoras ir sukando žandikaulius, kad net grikštelėjo. Iš padilbų nužvelgė Melitą ir stvėrė Astą už pažastų. — Padėk!.. Varyk, vandens atnešk ar dar ką nors, tik nestovėk!..

Butas tarsi kokia operacine virto. Skuba, lakstymas. Kompresus keitė žiupsneliai ledo, nagais išskaptuoti iš šaldymo kameros, o Asta vis geso neįstengdama nė vokų praplėšti.

Visa laimė, kad dar kvėpavo, bet taip silpnai, lyg gyvastis plastėtų tik lūpose. Agonija? Jos šmėkla įtykino į kambarį, kai Melita pamatė laiptų aikštelėje boluojančias vaistų pakuotes. O Viešpatie!.. Po dešimt, po dvidešimt tablečių — ir visos išlaupytos! Ir tuščias mineralinio butelis, padėjęs sudoroti tokią milžinišką dozę vaistų.

Viktoras prasagstė kailinius. Matant besikilnojančią krūtinę, truputėlį tapo ramiau. Tarsi miegotų. Bet rankos buvo šaltos.

— Nežinai, kaip pulsą užčiuopti? — klausė nežiūrėdamas į Melitą, bet ši bijojo ir prisiartinti. — Lyg ir plaka, — čiupinėjo riešą, — o gal ir ne... Bet alsuoja...

Ji gaudė žodžius, pasiruošusi išgirsti baisiausiąjį. Net pasigirdus greitosios pagalbos mašinos sirenai, kiaurai skrodžian

čiai nakties tylą, liko stovėti kaip mumija. Negirdėjo nei savo 184

alsavimo, nejautė nė širdies plakimo, pati buvo kaip mirusi.

Viktoras išpuolė į kiemą pasitikti medikų. Regis, užtruko visą amžinybę, kol pirma jo ir pusamžio vyriškio, greitosios pagalbos vairuotojo, pro duris įsmuko moteris baltu chalatu. Jos veidas Melitai pasirodė pranašiškai šaltas, o žvilgsnis smerkiantis, lyg iš tikro jos, Melitos, rankos būtų plėšusios tas tablečių pakuotes.

— Kur ji? — apsidairė ir žengė į kambarį, kur sofoje tragiška poza gulėjo Asta. — Kokius vaistus vartojo? Parodykite...

Kol ji kuitėsi mediciniame lagaminėlyje, Viktoras surinko ant laiptų išskleistas vaistų pakuotes. Medikė žvilgtelėjo į pavadinimus, paskui jos akys nuslydo į Melitą, tarsi ši jau būtų

spėjusi kažką sumeluoti.

— Ar viskas bus gerai, gydytoja? — klausė Viktoras.

Ji patylėjo, kol suleido vaistus, ir skubiai atsitiesė:

— Manau, kad taip. Nežinau, gal reiktų neštuvų...

Viktoras jau apsisuko ant vienos kojos, bet jį sustabdė

Astos judesys. Ji bandė atsisėsti, tačiau galva vis sviro tarsi ant plono siūlo tesilaikydama.

— Svolačiai... Džiaukitės, dabar jau galite džiaugtis...

Ir ji pro mieguistus plyšelius pažvelgė į medikę, užkliuvo už jos skausmingai balto chalato. Sunkiai sudūsavo, bet neįstengė pratarti nė žodžio, tik matėsi, kad tai buvo jai staigmena.

— Kelkis, dukrele, kelkis, — tampė ją gydytoja už kailinių

skverno, — eime į gryną orą, bus geriau, vaikeli, eime... — ir jau netekusi kantrybės užbliuvo ant vyrų: — Na padėkite, po galais!.. Nestovėkite!..

Vairuotojas pirmas prišoko. Įgudusiu mostu persimetė

suglebusią Astos ranką per petį ir pastatė ant kojų. Bet šios linko kaip virvės, ir gydytoja, atstūmusi neryžtingai besisukiojantį Viktorą, puolė padėti vairuotojui. Šiaip ne taip išvin-185

guriavo į laiptinę. Jos ryški šviesa žilpino akis, ir Asta vangiai apsidairė. Buvo įveikę kelias pakopas, kai ji piktai suurkštė ir griebėsi turėklų. Tvirtai, visais nagais įsikibo. Ir vairuotojas, ir gydytoja sutriko. Regis, mirtimi vaduojasi, o čia prašau —

kaip viskas apsivertė!..

Viktoras ir Melita tylias grumtynes stebėjo nuo laiptų

aikštelės. Suvirpėjo lyg ant vieno siūlo suverti, kai Asta įsmeigė į juos drumstą, apnuodytą žvilgsnį.

— Aaaak, jūs, svooolačiai! Susimokėte!.. Niekšai! —

griaudėjo visa laiptinė. — Mane nunuodyti norėjote!.. Tai jie, girdite, jie mane prigirdė tablečių! Policiją... Kvieskite policiją!

Jos šūksniai lėkė tarsi kokie akmenys. Viktorui norėjosi prisidengti veidą, užsikimšti ausis. Asta bandė pasilypėti aukštėliau, bet pasipiktinusi suklykė, nesuprasdama, koks velnias ją tempia žemyn. Vairuotojas be jokių ceremonijų

čiupo ligonę į glėbį ir linguodamas į šalis patraukė laiptais žemyn. Ji nei verkė, nei skeryčiojosi. Atrodė vėl subliūškusi, lyg paties Morfėjo pabučiuota. Bet labiausiai Viktorą sukrėtė

toji keista veido išraiška: palaima, pašaipa ir nuodingas kraujas — viskas vienu metu plūstelėjo į jos veidą, jau beveik nebeatpažįstamą...

— Aš važiuosiu kartu su ja, — staiga sujudėjo ir, puolęs į

prieškambarį, nusivožė striukę nuo vagio. — Man reikia va

žiuoti.

Melita stovėjo tarpduryje, bet nesiruošė užtverti kelio.

— Palik tu ją ramybėje. Tegu ja daktarai rūpinasi...

— Ne, ne, Melita, — surizgo Viktoras išskubėdamas į

laiptinę, — tu nieko nesupranti... Turiu važiuoti, taip negalima jos palikti. Kaip tu nesupranti...

— Na ir važiuok! — ji pasišiaušė lyg ežys. — Važiuok!..

Ir gali čia negrįžti! Man jūsų tos komedijos va čia!..

186

Viktoras sustingo ant laiptų. Durų trenksmas pervėrė jį

kaip šūvis. Tada skubiai užsimetė striukę ir, keliais šuoliais įveikęs laiptus, išpuolė į tamsų kiemą. Greitosios pagalbos automobilis tolo gatve, bet jau be mirtinos sirenos. Ji aidėjo Viktoro galvoje, šluodama bjaurioms mintims kelią, blokšdama šalin iliuzijas, kurių nelaisvėje jis pernelyg ilgai užsibuvo.

Baltijos prospektu lekiančių mašinų šviesos liejosi į pašėlusį mirgėjimą. Donatas sulėtino žingsnį. Už

nugaros liko klaidūs daugiaaukščių kiemai — tarsi labirintas, išvedęs į tikrovę, kurios ten, tarp naujo buto sienų, nė per nago juodymą nejusti. Laiko dar yra, gali neskubėti. Grušas atvarys „mersą" po dešimties minučių, ir per tą laiką jis pasigrožės žemišku gyvenimu. Taip, tos kelios dienos, praleistos be automobilio ir pamiršus visus kitus ankstesnius įpročius, Donatą tartum perkėlė į kitonišką, pilkesnį pasaulį, kur gyvena pėstieji ir autobusų keleiviai, žmonės, paskendę monotoniškame dienų verpete ir atitrūkę nuo beprotiško tempo, kuriuo štai pulsuoja plati gatvė.

Visai kiti vaizdai. Tai nuteikė jį optimistiškai. Jis gali ištirpti minioje, pasiduoti jos srovei, kartu su visais keiksnoti slidžius šaligatvius ir didėjančias kainas. Jis gali būti kitoks. Kaip toje pasakoje, kur princas susikeičia vietomis su elgeta, bet jis, Donatas, nebepasuks atgal, jis liks tame naujai atrastame gyvenime, kuriame po teisybei jaučiasi kaip princas, nors anks

čiau karūnos ieškojo lakstydamas už „Mersedeso" vairo.

Pro šalį dumiantys automobiliai atrodė kaip begalvė banda, traukianti juodu taku, o jis, pėdinantis šalikele, nebepa-187

siekiamas jos instinktams. Kita maloni mintis buvo apie namus, jaukiai apstatytus patogiais baldais, su katinu ir židiniu...

Be abejo, ir Živilė — namų dvasia, nuo kurios prisilietimų

daiktai įgauna tikruosius kontūrus. Ji pati nežino, kad po vienos vienintelės nakties jo drąsą pavertė į narsumą, ir dabar tame bute, patyliukais įsigytame slapta nuo visų akių, jis jau

čiasi kaip karo vadas, įsirengęs paskutinius įtvirtinimus, kad atsiskirtų nuo viso to beprotiško pasaulio, kuriame garbė

skiedžiama krauju, o elgetos per vieną naktį tampa netikrais princais. Donato nė kiek negąsdino logiška išvada, jog, pasibaigus tiems milžiniškiems sandoriams, kai skaičiuojama ne vienetais, o „fūromis", kai tūkstantiniai „navarai" — tik dar vienas lašas į išpampusią veną, jis taps neturtingesnis. Tai tik iš pirmo žvilgsnio... Juokas ima! Bus nepriteklių, na ir kas?

Kaip sako amerikiečiai, jei trūksta pinigų, reikia paprasčiausiai sumažinti savo poreikius, o jis jau viena koja ten, kur pinigai nebevaidina lemiamo vaidmens. Jokio.

Sužibo parduotuvės „Draugystė" šviesos. Ten ir liepė Gru

šui prisistatyti. Turbūt ir jis suka galvą, kas čia atsitiko, kad automobilio Doncei prireikė tik po kelių parų. O gal nieko keisto, juk sakė — jau žiną visi, kad jis atsimeta velniop nuo v

Šeimos, jos rūpesčių ir problemų, tegu patys varo liežuvius išleidę, nežinodami, už kokio kampo jiems pils kas į kaktą.

Donatui praėjus vorele išrikiuotus prekybinius treilerius, atsivėrė aikštelė, prigrūsta automobilių, ir jis mašinaliai perbėgo akimis ieškodamas savojo. „Mersas" stovėjo. Instinktyviai jau ėjo prie jo, bet pala... Ir modelis, ir spalva ne ta.

Stuparo automobilis!.. Kas tūno viduje, nematyti. Norėdamas ir pats toks likti, pasuko už parduotuvės kampo. Vos nesusidūrė su dviem tipeliais, kurie stačiomis maukė alų. Kas čia per švancas mindžioja jiems kojas? — pasipiktino plačia-188

gerkliai, bet Donatas atsakė jiems tokiu pat švokštimu, tik kur kas grėsmingesnių. Žmogystos išgaravo. Teliko šlapimo tvaikas, nenykstantis ir per šalčius, bei tas automobilis už

parduotuvės kampo. Nenorėjo susidurti su tuo jaunu įžūliu banditu, kuris mėnesį atgal drąsiai šoko prieš Zylę ir nurimo netekęs trijų savo „torpedų". Bijojo? Galbūt. Nors ne, grei

čiausiai pajuto reikalą būti atsargus, kaip kadaise tarnaudamas sovietinėje armijoje, kai, vaikant dušmanų būrius nuo Tadžikijos valstybinės sienos, pasigirdus šūviui, žinodavo, į

ką lekia kulka. Dragūnų pavardę „stupariniai" įsiminė. Ir Viktoras prie to prisidėjo. Pasisklaidė prieš vieną jų — Malickį, ir naivu manyti, kad būtų tai pamiršę, bet jei bandys ieškoti galų, jis, aišku, netūnos už kampo, kaip dabar. Nebent tam, kad paleistų taiklią seriją...

Manė, kad išbėgs pro duris jei ne pats Stuparas, tai toks pat plaktasnukis, bet visi išėjusieji iš maisto prekių parduotuvės skubėjo į kitą pusę. Tuo tarpu prie Stuparo „merso"

prilėkė banditiškas džipas: iššoko keli, išlindo ir pats Stuparas — matėsi tik skustos jų galvos, ir kai pagalvojo, kad jie dar kažko laukia, čia pat išdygo sportinis „Mitsubiši", iš kurio išvirto pats Malickis su Armatūra. Tai tau!.. Jų čia visas debesis! Atrodo, bus kažką sumanę.

Donatas užėjo už parduotuvės ir skubiai paskambino Grušui. Tik jo čia ir betruktų!

— Tai aš, Doncė... Jau važiuoji? Klausykis atidžiai: susitinkame ne prie „Draugystės", o kitoje pusėje, prie bendrabu

čių... Supratai? Kodėl, kodėl!.. Vėliau paaiškinsiu... Daryk, kaip sakau!.. Važiuok prie bendrabučių, aš ten lauksiu.

Patamsėliais nuslinko iki prospekto. Kitoje pusėje —

liūdni bendrabučių pastatai. Pamatė, kaip iš žiedo išmauna jo

„Mersedesas", prašvilpia pro parduotuvę, ir Donatas kilstelėjo ranką. Grušui — vėl netikėtumas.

189

— Juk sakei prie bendrabučių! — šaukė iš mašinos vidaus.

— Važiuok tiktai, — įkrito į minkštą sėdynę Donatas.

Sujudėjo, lyg norėdamas apsidairyti. — Ten, prie parduotuvės, visas stuparynas, trys mašinos... Matyt, kažką strateguoja.

Tokia naujiena Grušo niekaip nepaveikė. Nužvelgė Donatą, lyg bandydamas prikišti, jo manymu, perdėtą atsargumą, suktelėjo vairą, ir „mersas", atsiplėšęs nuo šaligatvio, vėl puolė į priekį.

— Tai Zylė... — tarsi žiovaudamas tarė Grušas. — Z y l ė

juos vėl paspaudė.

— Ką?.. Ir vėl! Jis durnas — kam prasidėti su tuo šūdu?

— Ai, pats Stuparas rovėsi!.. Kažkas iš jų nufyrino mento ar jo giminaičio tačką. Zylė pakėlė razborus, visus miesto vagis pervažiavo, visi normaliai kalbėjosi, o Stuparas iškart į

akis... Kas daugiau ją nukirto, jei ne jie? Tik laukė progos, kad ir vėl pradėtų ryškintis. Žodžiais susipliekė, tai Stuparas to ir telaukė. Ir pas Arbatinius nulėkė, ir Žardinius šoko šnekinti, girdi, Zylė varo bespredielą, dedame tą dielcą į vietą.

Bet niekas nenori kištis, o Zylė nekreipdamas dėmesio iš lėto pradėjo darbuotis: paėmė vieną už šiknos, atidaužė nusivežę į

Lugerio sodybą, tas pridavė kitą — Žvyną tokį, kuris mašinomis užsiima. Tai vakar ir jį paėmė... Na... kaip paėmė —

jį mentai parišo, bet vidurnaktį, kaip ir tarėsi su Zyle, spirs į

šikną — ir į gatvę! O ten mes cha cha cha!..

— Palauk, palauk, — paniuro Donatas, — kas per mašina? Nieko negirdėjau!

— Mes buvome ruskyne, kai visa šita zavarucha prasidėjo. Aš irgi tiek težinau, kiek bachūrai pasakojo, — nuobodžiu balsu dėstė Grušas, atsainiai vairuodamas automobilį, tarsi dalyvautų parodomajame važiavime. — Va, paliksiu tau tačką, sėsiu į savąją, pervažiuosiu, susirinksiu chebrytę ir prisijungsiu prie visų. Tegu tik pabando Stuparas šokti!.. Duosime taip atsirauti, kad nebežinos, kur šiaurė, kur pietūs.

190

Donatas žvilgtelėjo į Grušą tomis kitomis — elgetos —

akimis. Neandartalietiška kakta, šiurkščiai styrantys trumpu

čiai plaukai, nejaukių šešėlių pailgintas veidas, — atgrasus, suktas snukelis. Iš pirmo žvilgsnio paakių ir skruostų įdubos primena kaukolės formą, bet iš tikro — mėsinga fizionomija, daug patrankos mėsos... Pasitikėjimas savimi — begalinis.

Mirtininkas ar savižudis?.. Velnias žino! Iš prigimties Donatas buvo visada pėstysis ir tokiais tipais kaip Grušas nesi

žavėjo. Tačiau viena aišku, kad šis aršuolis — tinkamiausias ne tik jo, bet ir paties Ovidijaus įpėdinis. Nė velnio Zylė

nesusilpnėjo jam pasitraukus! Dar pora tokių kiklopų, ir legenda tęsiasi...

— Tai kur varom? — artėjant prie centro klausė Gru

šas. — Pas Zylę?

— Į subinę! — kažko suirzo Donatas. — Išlipk, kur tau reikia, o aš varau savo keliais.

— Neužeisi nė su chebra pasišnekėti?

— Ką aš su jais šnekėsiu? Kam įdomus mano bazaras?

Tas tiesa, pagalvojo Grušas, Doncė visada jausdavosi visa galva užjuos aukštesnis. Ir niekas dėl to neįsižeisdavo. Juk jis padėjo Seimai tvirtus finansinius pamatus ir banditus būrė

apie save, kad apsisaugotų nuo kitų, bet Zylė vietoje gynybos pasirinko puolimą, ir prašau — jie galingiausi mieste.

„Mersedesas", pradūmęs Biržos tiltu, ėmė artėti prie Šeimos kavinės Manto gatvėje. „Zyliukų" sujudimas kaip ant delno. Pralėks kas nors iš „stuparinių", pamatys, ir neliks jokios abejonės — ramybė baigėsi. Tiek automobilių!.. Ir anas vaizdas prie parduotuvės Donatui nublanko, viską užgožė pavojaus nuojauta. Siaubas, kaip jam įkyrėjo ta būsena!

O va ten į patį galą nugrūsta „Volvo 850"... Pats Grušas, kol trankėsi po Rusiją, prasitarė, kad prie jos vairo sėdasi bachū-

riukai, kuriems nuspausti gaiduką — tas pat, kas spustelėti 191

tualeto bakelio svirtelę. Psichai. Už dešimt gabalų užvers ką nori!.. Už prezidentą tikriausiai užšauktų daugiau, tačiau kam jis trukdo? Tik ne Zylei.

Grušas sustabdė automobilį kone viduryje gatvės, ir kol Donatas užlindo už vairo, mašinų sraute susidarė šiokia tokia kamšatis. Kažkas nuo kavinės laiptų lyg mojo, lyg šaukė, bet

„mersas" nušvilpė sau.

„Prasimuš ir be manęs!.. — nė nepajuto Donatas, kaip užvirė mintys. — Kam man ta Ovidijaus pokazucha? Mažvaikiai, rikiuojasi lyg maršui — šekit, žiūrėkit, kiek mūsų

daug! Stuparas irgi ne ką protingesnis, pilnas tuščių ambicijų.

A... garbė... Kaipgi aš užmiršau? Vierchai, nepasidalija, ant kurio kampo šlapintis!"

Viena ranka vairuodamas, kita pasiėmė mobilųjį telefoną.

Panoro išgirsti Živilės balsą, velniškai troško pajusti, kad yra moteris, dėl kurios verta gyventi. Ji atsiliepė. Aksominis tembras. Mielas, bet kažko liūdnas.

— Labas, mano saule!.. Ką veiki? Gal važiuojame kur pavakarieniauti?

Ji tyliai atsiduso.

— Ne, Donatai, turiu truputį darbo.

— Darbo?.. Ir ką gi darai?

Kelias sekundes ragelyje buvo tylu.

— Tvarkau dokumentaciją. Pas Saikų buvau ne tik asistentė, bet ir buhalterė. Ketvirčio apskaitos, mokėjimai

„Sodrai"...

— Pala... Tu išeini iš darbo?

— Taip. Jis sako — kraustysis į kitą miestą.

— Ir ačiū Dievui. Tikrai! Kam tau vargti už tą valdišką atlyginimą? Kam kažkokiam kretinui tarnauti? Nupirksiu porą parduotuvių, galėsi vadovauti...

192

Ir tuoj pat subarė save už tą pagyrūnišką toną. Vos atsidūrė gatvėje, vos įkvėpė to užnuodyto oro — ir , kaip įpratęs, mafioziškais mostais tvarko pasaulį!

v

— Nesvarbu, Živile, — skubėjo nutraukti nesmagią pauzę, — viskas tik į gera, ką nors sugalvosime... Tai sakai, dėl vakarienės nieko neišeis?

— Na ne, Donatai. Juk tu man pažadėjai šį vakarą pasikalbėti su Inga. Važiuok pas ją.

Inga... Vos išgirdus tą vardą, dvelktelėjo karščiu. Taip, jis kaltas, jau kada žadėjo Živilei pabaigti tokį dvilypį gyvenimą, bet vis atidėlioja rytdienai.

v

— Liaukis, Živile. Kiek aš ten truksiu? Dabar kokios devynios, lekiu pas ją, o dešimtą, ne, pusę vienuolikos galiu būti tavo kieme. Susakau viską — ir pas tave?

— Ne, Donatai. Geriau palikime restoranus kitai dienai.

Atkaklus balsas išsklaidė abejones.

— Tiek to... Bet tada sutariame — rytoj susirenki visus savo žaislus ir kraustaisi į mano kiemą.

Ji susijuokė. Krištolinis skambesys. Juokas, dėl kurio bet kam gali ryžtis.

— Sutinku, — pagaliau tarė ji. — O kaip mūsų katinas?

— Laksto.Tiesa, vėl buvo į židinį įlindęs, pelenus kapstė... O kartą taip įsibėgėjo, kad susivartė ties posūkiu ir plojosi, vargšas, į sieną...

Beveik kiekvienas telefoninis pokalbis baigdavosi apie trečiąjį asmenį — katiną, kurio išdaigos nenueidavo nuo lūpų. Ir tas rūpestis ėdriu ir labai savarankišku padaru sukdavo abiem galvas, lyg jie globotų savo vaiką. Svajojo apie kūdikį, bet bijojo apie tai garsiai kalbėtis, idant nenuvytų minties —

pačios slapčiausios...

Ar nustebo, kad stomatologas šoko vynioti meškeres? Na ne — juk ir jam ramybė brangi...

193

Pravažiavo geležinkelio stotį, Liepų gatve išniro į centrą, vėl pasuko link uosto. Reikia ramiai apsvarstyti būsimą pokalbį su Inga. Namai, pilni kaktusų... Jiems jautė ne mažesnę i alergiją kaip žmonai. Graži boba, bet kas iš to? Pandoros skrynia, sauganti jo paslaptį, kuri metams slenkant vis menkėje Nužudytas žmogus. Skamba baisiai. Bet gerai pasvars

čius — juk netyčia. Ėjo vienas prieš vieną, susimušė, kaip kad daug sykių yra buvę, tik šįkart jo pergale nė nekvepėjo —

anas vis dėlto boksininkas, o ką jis, štangistas?.. Zylė drožė su mantiruote, ir labanakt! Ne jis, o Zylė, na taip!.. Bet savo rankomis iškasė duobę, užvertė žemėmis, užklojo velėna, ir nuo to sykio posakis „pakišiu po velėna" nebeatrodė nei vaizdingas, nei šmaikštus. Lyg koks teisinis terminas. Dažnai pagalvodavo apie tą vyruką, sugrūstą į duobę apleistose žydka-pėse. Buvo žmogus — dingo kaip dulkė, kažin ar jo artimieji jį prisimena, bet jo atmintyje, oi, kiek daug vietos užima!..

Regis, turėjo išsigąsti ir kartu su Ovidijumi visą likusį gyvenimą slapstytis bei atgailauti, — nė velnio!.. Ta paslaptis senus i draugužius sucementavo ilgiems metams, o iš Ovidijaus, pra

šau, kokį mafiozą nulipdė. Anksčiau pravardę „Zylė" chebra tardavo su pašaipa ar bejausmiu balsu, o dabar ji tapo tarsi mirties sinonimu. Bent jau jam, Donatui, tai tikrai.

Gatvės šviesos veržėsi į „merso" vidų, o su jomis ir tyla, kuri žadino sunkias mintis. Tik muzika, ir kuo garsesnė, gali pramušti tą kapinių tamsą, gulančią ant akių. Pradėjęs .

raustis po kasetes ir kompaktus, persiūto — Grušo viskas išknaisiota! Turbūt valgė ir miegojo automobilyje, jau nekalbant, kad spėjo prišiurpinti pusę Klaipėdos mergų. Va, ir tuščias šampano butelis voliojasi, tik moteriškų kelnaičių betrūksta! Ant galinės sėdynės užčiuopė pundą laikraščių. Intelektualas atsirado! Žiūrėk, dar šiąnakt kuriam nors iš „stuparinių" kraują nuleis...

194

Ūmai „mersas", riedėjęs tvarkingai, metėsi į kitą kelio pusę. Priešpriešiais zvimbiančios mašinos kaip pamišusios sublyksėjo ilgomis šviesomis. Donatas, lyg kūju gavęs, susuko vairą, ir automobilis pervirto į savo eismo juostą. Bet laikraščio nepaleido. Iš jo žvelgė nekalta Smakovo fizionomija.

— Ok tu, kurva! — drėbė iš visos širdies.

Pamiršo apie muziką. Ir apie Živilę. Nė nepajuto, kaip atsidūrė prie kavinės. Jos fojė kaip visada sukiojosi Mauras.

Pečiai kaip durys, pro kurias ką tik įėjo.

-— Kur Zylė? Viršuje?

Mauras nustojo kasytis tarpukojį. Treningų juostelės liovėsi mirguoti, bet jis dar buvo panašus į beždžionžmogį.

Donatas beveik neabejojo, kad priešais save mato Smakovo vertiką. Zylė nesivargina rinkdamasis vykdytojus. Iš savo tarpo geriau. Pririši nematoma grandine — ir turi nuosavą kovinį šunį. Išdresiruotą žudyti.

— Zylė? Jo, jo, viršuje, bet ten daug chebros.

— Ką nori tuo pasakyti? Kad man palaukti čia?

— Nu ne... Ko čia prie durų!.. Kavos gali įkalti, jie tuoj baigs.

Tokiu vogravimu Mauras tarsi pasakė: svetimas, gali ir palūkėti. Donatas sudrebėjo: tas, kuris juos visus, šiknius, ant kojų pastatė — nepageidaujamas rimtuose „zyliukų" susiėjimuose!.. Kaip mentas koks!

— Tu man dar čia aiškinsi! — Donatas nustūmė Zylės asmens sargybinį nuo durų. — Kavos išgerti! Dėl tokių idiotų kaip tu šitą kavinę įrengiau, o dabar jau rožą strojini!

— Kas tau, Donce?! — sunerimo Mauras. — Kam čia toks bazaras? Bliamba, važiuoji per ausis kaip malalietkai! Eik kur nori, bene ką sakau?..

— Dusk, durneli! Kai aš su tavimi kalbu, geriau patylėk!

Kas tu toks? Tu man tik „labas vakaras" gali pasakyti, ne daugiau!.. Supratai?

195

Donatas palinko į priekį. Išvertė akis. Kvėptelėjo Maurui į veidą, kuris tą pačią akimirką susiraukė kaip naginė. Jautienos išpjova su dviem akim tarsi druskos kristalais...

— Pakartok!

Stato, stato jį Doncė į vietą, nuščiuvo Mauras, kam gadinti santykius?

— Galiu tau pasakyti „labas vakaras", — pramykė, vengdamas bent pirštu paliesti svyrančią jo link figūrą.

— Va taip! Daug šneki, o pakanka tų dviejų žodžių, kad į

žmogų būtumei panašus.

Pikta eigastimi perkirto kavinę. Spėjo pastebėti, kad prie daugumos staliukų šmėkšo jauni veidai. Zylės karabinieriai.

Dievaži, it kokia karinė bazė! Argi taip visada buvo? Trankiai užlipo laiptais, atsimušė į aklinai užsklęstas duris. Porą kartų

bilstelėjo koja. Padėjo. Ant slenksčio išdygo tas pats Grušas.

Lyg pradžiugo, lyg sulinko iš nuostabos. Suprato — nelau-v

kiamas, jau nebelaukiamas... Šneka nutrūko, o jis pats atsidūrė dėmesio centre. Valikas, Popas, Gnyda — visi pagrindiniai specialistai, kai gyvybės klausimai pradedami sukioti nelyginant koks šturvalas jų rankose. Kuris iš jų sės į „Volvo 850"?..

— O, Doncė! Kur buvai dingęs, bra? — sukleketavo, išsidrėbęs galustalyje, kaip ir dera bosui, Ovidijus. — Pačiu laiku! Mes čia aptarinėjame...

Bet Donatas numojo ranka — neįdomu. Apžvelgė tuos gladiatorius rūsčiais veidais. Nė kiek neišsigando.

— Išeikite... Visi. Noriu pasikalbėti su Ovidijumi.

Šie susižvalgė, tarsi bandydami atspėti, kas čia dedasi.

— Sakau, neškite mėsas iš čia! ValinkitL

Visi palengva išėjo už durų. Iš ten pasigirdo nepatenkintas murmesys, bet Donatas atžagaria ranka stipriai užtrenkė

šarvuotas duris. Abu su Zyle pasijuto kaip seife. Akis į akį.

196

— Ką jie ten murma? — linktelėjo į duris Donatas. —

Kas jiems negerai? Bandai juos prieš mane nustatinėti?

— Tai tu vystupalini! —- lyg koks kaulas Zylei gerklėn įstrigo. — Varai chebrą kaip kokius duchus! Taip bet kas įsižeisti gali!

— O man vienodai!.. Atsirado autoritetai! Net Mauras, ir tas man pradėjo eismą reguliuoti! Kasdien vis labiau kabanėjate.

— Na, į jį nekreipk dėmesio. Debilas, ko norėti... —

Zylė darėsi vis niūresnis. Nujautė, kokie vėjai atpūtė Donatą, piktą kaip velnias. — Tai kaip sekėsi Rusijoje? Kaip Timocha laikosi?

— Nesuk kalbos į šalį! Juk žinai, ne dėl to atėjau.

— O dėl ko?..

— Nenujauti?

Jie susišaudė akimis. Nereikšmingą dvikovą Zylė pralaimėjo. Sustingo lyg akmeniu prispaustas. Nevykusiai patraukė

pečiais, tarsi iš tikro jam būtų nei šilta, nei šalta.

— Tai kalbėk, kalbėk! — tvirčiau įsitaisė kėdėje, ir tokia poza Donatui pasirodė perdėtai arogantiška. — Nu, davai, varyk, aš laukiu!

Donatas įbruko ranką į užantį ir išsitraukė laikraštį. Demonstratyviai išlankstęs, iš tolo parodė tą mažytę nuotrauką ir bloškė ant stalo. Zylė nesujudėjo, tik laikraštį kaip kokią šiukšlę pastūmė į šalį.

— A, štai kas!.. — abejingai nutęsė, vis stengdamasis išlaikyti nesuvokiamą orumą. — Na ir ką, bra, pasakysi?

Ūmai tas bene geriausio draugo veidas Donatui tapo atstumiantis. Putloki žandai tarsi skriestuvu apibrėžti. Lūpos įtemptos kaip peilio ašmenys. Gyvybė tik siauruose akių ply

šiukuose, atimta gyvybė... Žmogiškumas?.. Ką ten! Dygus kaktusas, nuodingus spyglius slepiantis viduje, — kaip anks

čiau to nepastebėjo? Ir staiga visais tais bruožais nuslydo sa-197

votiška šypsena, kad Donatas pajuto norą sumalti tą savimi patenkintą terlę, bet kitą akimirką tokia mintis, įkaitinusi kraują jo galvoje, nustebino jį patį.

— Ką aš pasakysiu? Ogi nieko! — aršiai sumosavo rankomis. — Dar vieną užvertei!.. Tai kas čia tokio? Aš apšalęs! Jei dar nebūčiau girdėjęs tavo pokalbio su Smakovu!..

— Nesisklaidyk! Jis man trukdė!

— Tai nereikėjo ir prasidėti! — siuto Donatas. — Juk iš

pat pradžių sakiau!..

— Cia mano reikalas, — lyg kirviu nukirto Zylė. — Tau tai neturi rūpėti.

Atšovė griežtai, bet į Donatą vengė pakelti akis.

— Neturi rūpėti... Ar tu, bliad', bent suvoki, kur brendi?

— Ei, ei! Tik nepradėk, bra, man ant sąžinės lipti!

— Atseit ją turi? Nejuokink...

— Užtat ir nepradėk!

Zylė sujudo. Lyg ankšta pasidarė jam už plataus stalo.

Dirstelėjo aukštyn, paskui nudelbė akis, ir jį tarsi nudegino tiedu žvilgsniai: vienas iš anapus stalo, kitas iš laikraščio...

— Paklausyk, Ovidijau, — Donatas bandė įvairuoti balsą į ramesnes vėžes. — Specas, Ciganis, visa ta šušara — nieko nesakau... Jei ne tu, tai jie tave. Tai biznis, kitaip tokių reikalų neišnarpliosi. Ir mentai supranta, tik džiūgauja — šaudykitės, šaudykitės!.. Bet Smakovas! Tu gi jį dėl babkių...

Tai kuo tu skiriesi nuo tų maniakų, kurie atvaro į vienkiemius ir už kelis litus nukakošina senukus? Kuo?.. Visas skirtumas — tik suma: ten keli litai, čia pusė limono... Bet kai pradedi čiuvakus vartyti dėl pinigų — atleisk, trūksta žodžių!

Žemiau kristi nebėr kur!

— Viską pasakei? — subaltakiavo Ovidijus. — Nieko naujo, bra, neišgirdau. Matyt, tau labiau būtų patikę, jei Smakovas būtų davęs raskolą mentams, o mane hop! — ir uždaro!.. Draugelis atsirado!

198

— Na ir kas? O jei ir taip? Už šimtą štukų ištraukčiau kaip šūdą! Bene pamiršai, kokios stavkės?

— Cha, stavkės! Pinigai mėgsta būti skaičiuojami.

v

— Tik rišk tą durną bazarąL Šimtas gabalų — tau nuostolis? Negaruok!.. Esmė visai ne tai...

-— Esmė, gyvenimo prasmė! Tik jau nepradėk, bra, čia man varyti aukštomis materijomis! — užriaumojo Zylė, netekęs kantrybės. — Tfu, bliacha! Viskas yra šūdas! Man ir taip galva baigia išsipūsti, o čia dar tu lendi su savo moralais!

Atsimetei, tai ir tvarkyk savo gyvenimą, o aš — savo! Paaiškinsi... Vos atšokai, iškart bardakas prasidėjo. Spekuliantai kaip susitarę: kas dabar bus, vai, vai, Doncės nebėr!.. Baidosi, norėtų slysti iš biznių, bet bijo. Tu suskaldei mūsų kolektyvą, skyla visa sistema — bent tai supranti ar gal visai tūpas esi?

— Ko čia nesuprasti! Protingam biznieriui iškart tapo aiš-

ku, dėl ko tu nuėmei Smakoyą. Tai kaip jie su tavim gali sukti saulę? Dar naktį įlįsi į miegamąjį su kirvuku... Kokios garantijos?.. Prisimink: ką bazarinai prieš visą kolektyvą? At-siauginti plaukus ir šokti į kostiumus! Bet kur tau!.. Kraujo skonio niekaip negali pamiršti!

Zylė mėšlungiškai sukando dantis. Sutampė burną ir lyg skausmo pervertas atsistojo, bet vėlgi nenumaldomai kraupiai sustingo. Lėtai pakėlė laikraštį ir, kai, atrodė, pažvelgs į savo aukos nuotrauką, akivaizdžiai abejingai suminkė jį į gniužulą.

— Kas toliau? — paklausė.

— O toliau niekas nesikeičia. Jei buvo abejonių, tai dabar galutinai apsisprendžiau. Atsisegu savo dalį ir pasitraukiu.

— Tą jau girdėjau!..

— Pusę pasiimsiu akcijomis.

— Tą irgi sakei!

— Tiek ir tenorėjau, — atatupstas žengė link durų Donatas. — Atnešiu visus paskaičiavimus, ten viskas aiškiai surašyta.

199

Zylė linktelėjo. Donatas pergalėjo tą jausmą, kuris visą laiką nedavė ramybės žvelgiant į buvusį bendražygį, ir ištiesė

ranką. Sis suskubo prieiti, net grindys sulingavo — toks jam svarbus pasirodė šis atsisveikinimo gestas.

— Davai, laikykis, — tarė Donatas, spustelėdamas Ovidijui leteną, kuri pasirodė kažkokia suglebusi ir be jokio raumens. — Ir dėl Stuparo neperlenk.

— Aš žinau, ką darau.

— Taip. Mes turime žinoti, ką darome.

Ir Donatas išėjo.

Kaip šešėliai įslinko už durų tūnoję banditai. Pikti ir susisukę, lyg Donato įsiveržimas būtų sužeidęs juos iki kraujo.

— Ko jis čia sklaidosi? — grubiai burbtelėjo kažkuris.

— Ne jūsų reikalas! — atšovė Zylė sužaibuodamas akimis. — Ir išvis!.. Kitą kartą burnas išsiplaukite! Kuo jūs nedavolni? Jei pasakė — slyskite, tai ir slyskiteL Jums iki Doncės šimtą metų šūdais plaukti!

Išsirėkė, ir palengvėjo. Bent taip atrodė. Jiems nesuprasti, kaip jis bijojo šito pokalbio. Jokių spėlionių: Doncė sau, jis — sau. Kažin ar kada bestovės vienoje gretoje su juo.

Nieko nėra amžino. Draugai iki karsto lentos — irgi blefas.

Yra tik interesai, kurie sujungia arba išskiria. Ateina laikas —

kaip kad medžiai meta lapus, taip ir visi sentimentai nubyra, apnuogindami požiūrių skirtumus lyg žaizdas.

*

Viktoras nenorėdamas žiūrėjo į savo atvaizdą stikle. Atsikišęs žandikaulis, beformė burna, nosis, tarsi auganti kartu su nerimu — sumauta fizionomija! Tik akys spindi, it matytų ką degant. Už nugaros — plynas ligoninės 200

N

kiemas, anapus stiklo — tuščias vestibiulis, ir galvoje tuščia...

Jis vėl užgulė ledinę rankeną ir šįkart iš visos sveikatos sublązgino duris. Piktas atvaizdas šoktelėjo ir tarsi išnyko, užleisdamas vietą blausiam vestibiulio vaizdui.

-— Kas ten?!

Skardus moteriškas balsas lyg vinis smigo į naktį. Paskui jį, jau matė, į šviesą išėjo jauna, krūtinga, perekšlės užpakaliu medicinos seselė. Ėjo neskubėdama ir garsiai šlepsėdama.

Prisiplojusi prie durų stiklo, keistai pažvelgė į triukšmadarį, lyg šis stovėtų už šimto metrų. Sumirksėjo riestomis, nuo tu

šo sulipusiomis blakstienomis, o bruknių spalvos lūpos griausmingai išstūmė:

— Kur jūs braunatės per patį vidurnaktį? Čia ligoninė, o ne restoranas!

— Atsiprašau!.. Aš dėl Dragūnienės... Astos Dragūnienės. Žinau, kad ją čia atvežė. Būkite gera, panele, įleiskite!

Seselė ištempė kaklą, lyg atidžiau įsižiūrėdama į jaunuolį.

Taip, ne velnias, žmogiška būtybė, dvi rankos, dvi kojos —

žmogeliukas, ir, ko gero, jos vienmetis. Nei chronius, nei bangias — normalus bičas! Ji galutinai pasijuto padėties šeimininke ir gal net graži.

— Be gydytojo negaliu...

— Tai pakvieskit jį! Aš susitarsiu.

— Jis dabar užsiėmęs.

— Tada aš palauksiu.

Ji smailais nagučiais kepštelėjo šukuosenos kraštelį, kuri lyg kokia kepurė styrojo nuo plaukų lako.

— Aš jos vyras. Galiu pasą parodyti, — lyg padėdamas apsispręsti, tarė Viktoras.

Bet ji nusileido, kai paaiškėjo, kad naktinis lankytojas ne koks šykštuolis. Pakartojęs, kad bus šampano, jis išsitraukė

kelias dvidešimtines, ir durys buvo atšautos. Įbruko pinigus 201

kvailai kikenančiai seselei, kuriai toks kikenimas tiko prie jos išdažyto veidelio. Viktoras mikliai paslėpė rankas už nugaros, bet skardžiabalsės nekankino jokia abejonė. Liepusi sekti paskui ją, nukrypavo pirma, vis pasitaisydama nuo kojų

smukčiojančias šlepetes.

Viktoras ėjo sudėjęs rankas už nugaros. Kaip zonoje, toptelėjo jam, kaip zonoje einant j pasimatymą, kurio taip ir nesulaukė. Niekada prieš likimą nelenkė galvos, tik rankas klusniai sudėdavo už nugaros. Ir dabar... Kartais prisiminimai esti stipresni už antrankius. Patekus į ilgą apytamsį

koridorių, kuriame žiojėjo pusiau praviros durys, Viktorą persmelkė slogus kvapas — prakaito, chloro ir netikros šilumos mišinys. Lyg dujos, kurios nuo vieno vienintelio žodžio gali virsti liepsna...

— Kaip ji? — tyliai paklausė prisivijęs seselę. — Kaip jos sveikata?..

— Normali, kas čia bus... Pastatėme lašelinę, valosi kraujas, žodžiu, pavojus praėjo, — šlepnojimas nutyko, ji kyštelėjo galvą į tamsią palatą. — Stai ji čia, prie lango. Miega. Bet nesugalvokite, kad ir kaip prašytų, duoti jai vandens!.. Tik lūpas suvilgyti, supratote?

Prieš įeidamas į palatą Viktoras stabtelėjo. Jam pasirodė, kad tas juodas plyšys stebi jį patį, siurbia paskutinius narsos likučius, — vos įstengė linktelti galva ir žengė pro duris. Visi garsai nutrūko, teliko tas vienas — neramus alsavimas. Paskui atsklido lygesnis kvėpavimas, lyg atsakas jo mintims, kurios, išvydus tą bejėgį kūną, ėmė suktis pašėlusiu greičiu.

Jis negalėjo atsikratyti įspūdžio, kad, įžengęs į ankštą patalpėlę, kurioje tebuvo dvi lovos ir viena jų tuščia, už durų paliko metų metus, tarsi išsiskyrimo ir nebuvo.

Pro aukštą langą krito melsva, vaiduokliška šviesa. Lopinėlis blyškaus pasaulio, kur virš tulpių laukų skrajojo miru-202

sios sielos, laukiančios ne išsigelbėjimo, o tik pelnytos bausmės. Jis atsargiai apėjo lašelinės stovo šešėlį, lyg užkliudęs galėtų nuversti. Ilgai žiūrėjo į pilkšvą švelniai išlinkusią ranką.

Jos riešą tarsi prilaikė boluojanti pleistro juosta ir skaudžiai blizganti adata, žarnele sujungta su indu ant stovo. Akys nuslydo pižama ir surado Astos veidą. Ji gulėjo nenatūraliai išskėtusi rankas — taip, kaip buvo užklupta miego. Stipriai suverti vokai, aplink juos kažkokie juoduliai, — matyt, verkė, gal net sapnuodama. Visa išbalusi, tik kakta žvilga nuo prakaito. Nebeatrodė nei šiurkšti, nei įžūli — jokio pasikeitimo, nieko, kas jį gąsdintų ar žemintų. Silpna būtybė, jo dukros mama, palaužta ilgo išsiskyrimo, jo kalėjimo metų, kurie dabar atrodė kaip viena mirtinai varginanti diena.

Velnias! Juk jei ne ta zona, viskas būtų kitaip — neturtingi, bet laimingi... Visi trys kartu. Bet ne! Tai dabar taip atrodo, o tada?.. Laisvi nebuvo — jie gyveno svajonių nelaisvėje.

Jaunom rankom bandė pastverti žydrąją paukštę, kurios realiu buvimu šventai tikėjo, — juokas! — net pavyzdžių galėjo pažerti, kokie apsukruoliai džiaugiasi jei ne jos giesmėmis, tai bent puošniomis, naktį šviečiančiomis plunksnomis!

Akla šviesa.

Stiklo šukė kalno viršūnėje.

Atsargiai prisėdo ant geležinės lovos rėmo. Lygus kvėpavimas sklido viena didele, ramia banga. Viktoras siektelėjo Astos rankos, tarytum norėdamas pajusti pulsą, bet iš tikro visai ne dėl to... Švelniai suėmė nejautrią plaštaką savo delnu, apčiuopė pirštus, jų minkštas gubreles ir akmeninius sąnarius. Pirštus, kurie laikė jo paskutinį laišką, taip ir neišsiųstą iš to niūraus pasaulio. „...Nebijok, aš nė kiek nepykstu ant tavęs, — tarsi girdėjo savo balsą. — Kaip aš galiu pykti —

juk tai aš, ne kas kitas atėmė iš tavęs gražiausią laiką, už kurį

niekada negalėsiu atsilyginti."

203

Viktoro klausą pasiekė atodūsis. Tylus, lyg gniaužiamas šūksnis. Žvilgtelėjęs pamatė, kaip virpčioja vokai, juda akių

obuoliukai, o jis vis ilsino jos ranką savo delne, trokšdamas, kad bent čia, šią akimirką ją aplankytų trumputis džiaugsmas — nepasibaigus sapnui, neatsidūrus tikrovėje. Suskirdusios lūpos sukrutėjo, jau įsivaizdavo, kaip atrodo toji šypsena.

— Laimi?.. Čia tu?..

— Ne, Asta. Tai aš, Viktoras.

Ji kimiai kažką sušnabždėjo. Gal nusikeikė? Nebuvo tikras.

Švokštimas, ir tiek. Paleido jos ranką, bet ši atgijo, karštligiškai sučiupinėjo Viktoro pirštus visus iki vieno ir kiek leido jėgos suspaudė.

— O Dieve, Dieve!.. Tu atėjai... Viktorai, aš ne-ti-kiu...

Vien iš trūksmingo kvėpčiojimo jis suprato, kad ji verkia.

Akyse šmėkščiojo skaidraus tirpalo indas, subalkšvavo ryški koridoriaus drūžė, užkliūdama už kažkokio baldo kampo, —

viskas, kas tik nori, pakliūva į akis, tik ne jos veidas.

— Viktorai...

Ji bandė kilstelėti, bent kiek prisislinkti prie to viską pasakančio žvilgsnio, bet susiūravęs vielinis lovos tinklas niekais pavertė jos pastangas. Kaip žuvis tinkle — suspurdėjo ir aprimo.

— Atsargiai, — sausai tarė Viktoras. — Matai — lašelinė...

— Lašelinė? — atsikvėpė su baime. — Kaip ji čia atsirado?..

— Nieko nepameni?

— Pamenu... Pamenu, atvažiavome čia, man suleido vaistus, sakydami, kad tuoj praeis visas blogumas, ir mane suėmė toks miegas... O kam visa tai?

— Sako, valo kraują.

— Kraują... — šiurpiai pakartojo ji ir patylėjusi vėl karštai sušnibždėjo: — Viktorai... Aš norėjau pasakyti dėl to Laimio...

204

— Nieko nenoriu girdėti. Būtų įdomu — pats paklausčiau.

— Bet vis dėlto... leisk pasakyti...

— Nereikia, Astule, prašau...

— Tu pasakei — Astule!.. — laiminga sukuždėjo.

— O kaip jis tave vadino? — neiškentė Viktoras. Nebijojo pasirodyti grubus ir kietaširdis — atrodė, visada toks ir buvo.

Ji nieko neatsakė. Liovėsi ašaroti. Antklodės krašteliu kruopščiai tapšnojo per skruostus, lyg bandė vėdintis, bet blogumas nenyko. Jaudulys, tarytum chameleonas, žarstęs vien auksines spalvas, pasisuko pačia pilkiausia puse. Bjauri nuotaika! Ir tos prakeiktos geležinės lovos siūbavimas toks panašus į anos — vandeninės, kai buvo joje Simono prispausta. Ir Viktoras... Atėjo, bet kas jai?.. Mėgaujasi savo stiprybe, didžiuojasi abejingumu, ją versdamas vien gailėtis ir gailėtis.

Sėdi greta, bet nusisukęs, panarinęs galvą, lyg koks budelis.

Tikras žiauruolis! Ir apie Laimį... Ji nebūtų melavusi, būtų

klojusi tiesą, kažin ar nuo jos jam skaudžiau paliktų? Laimis vienintelis, kuris sunkiu metu atsirado šalia. Jai reikėjo užsimiršti, palaidoti visas geras viltis, nes mintys apie jį, Viktorą, jų meilę jos negelbėjo, atvirkščiai — tik žudė. Jei net būtų

išdrįsęs paklausti: „Ar jūs mylėjotės?", ji būtų atsakiusi:

„Taip". Juk tik nuo tiesos sakymo prasideda atgaila, negi jis to nenori?

— Gerti, — vangiai sušnibždėjo, — paduok man vandens.

Lovos rėmu pasislinkęs artėliau, Viktoras paėmė nuo staliuko stiklinę, kurioje žvilgsėjo arbatinis šaukštelis. Jos nuostabai, drėgnu ir šaltu šaukštelio kraštu keliskart perbraukė

šerpetotas lūpas, aižėjančias nuo troškulio. Paaiškino: seselė

prisakiusi neduoti nė gurkšnelio vandens. Toks akivaizdus rūpestis ją iki širdies gelmių sujaudino. Pažvelgė į Viktorą tuo pačiu švelniu žvilgsniu, kurio jis taip vengė, ir palaimingai sukuždėjo: 205

— O vis dėlto tu mane tebemyli? Juk taip?

Viktoras stebėjo ją be jokio jausmo.

— Būk gera, tik jau nieko nekalbėk man apie meilę!

— Bet kodėl? — ji ir nustebo, ir išsigando.

— O todėl, kad aš išeisiu. Ne dėl to esu čia.

Tokia sąlyga Astai pasirodė žvėriškai neteisinga. Viena sako, kita galvoja. Anksčiau toks nebuvo. Širsta, kad ji visais būdais bando atmušti tą jaunutę blondinę, skrajojančią su savo teatru padebesiais? Vis vien jai pavyks! Atkratys tą piemenę, persekios, kol gyva, ir bėgs tada nuo jos Viktoro kaip nuo maro! Kokia ten gali būti tarp jų meilė? Jie visiškai skirtingi, visiškai...

— Kaip jautiesi? — paklausė jis suardydamas nemalonią tylą^.

— Šiaip sau. Pykina, silpna... Svaigsta galva, bet tai nesvarbu. Man labai gera, kad tu šalia. Kada mes paskutinį

kartą taip ilgai buvom kartu?.. Kada?.. Oi, plyšta širdis pagalvojus, kokie geri laikai buvo! Pameni, kaip aš vis bėgdavau į pasimatymus su tavimi visai nakčiai?.. Kokie mes bū-

davom laimingi! Nė kiek neįvertinom to, ką turėjom. Bet, Viktorai, patikėk, dar nevėlu viską pradėti iš naujo... Aš

tave tikrai myliu!

Viktoras atsistojo. Ant sienos virš lovos sujudėjo didžiulis, bauginantis šešėlis.

— Ne, ne!.. Užsimiršau! Atleisk, netyčia išsprūdo!

Viktoras vėl atsisėdo. Jam ir pačiam pasirodė, kad toks aikštingumas jam netinka. Strykčioja lyg aštuoniolikmetis, patyręs pirmą skaudų meilės pralaimėjimą, tarsi demonstruotų išlikusį randą.

— Asta, paklausyk manęs... Juk suaugę žmonės esame.

Vėtyti ir mėtyti. Pats laikas susivokti apie savo jausmus. Turėtum suprasti, kad pernelyg sunku viską pamiršti, nubraukti lyg nevykusį nuotykį.

206

Ji paglostė jam ranką, užčiuopė krumplius, prisiminė, kad jis nebuvo mėgėjas veltis į muštynes, bet visada turėjo kietus kumščius...

— Bet, Viktorai!.. Kodėl, na kodėl tu netiki, kad viskas, ką jautėme viens kitam, gali sugrįžti?

y

Viktoras šyptelėjo. Salta grimasa. Nors kartu ir pagalvojo, kad, šiaip ar taip, jis turėtų suprasti Astą... bent kaip Dovilės mamą. Juk panieka niekada nebuvo jo ginklas.

— Asta... Tai, ko nebuvo, niekada niekada ir negrįžta.

Ji nepagavo prasmės. Miglotas sakinys, ne jos sopančiai galvelei suprasti. Jie juk vedę, amžinos priesaikos saitais sujungti, be to, štai štai jis leidžiasi glostomas, klusniai sugeria kiekvieną švelnų prisilietimą, jo paties odai dvelkiant jaukumu, ir jau paima jos ranką...

Ji užsimerkė, iš paskutiniųjų stengėsi neatsimerkti, lyg pajuto sūkuriuojančią šilumą prie pat veido, bet kitą akimirką širdies dūžius nustelbė nusivylimo apmaudas. Viktoras paliko jos ranką ramybėje, tik truputį pataisė antklodę, o ji jau spėjo įsivaizduoti, kad jis lenkiasi ieškodamas jos kiek kitokio troškulio kamuojamų lūpų. Absurdas... Jos skruostai užsidegė, bet Viktoras vėl žiūrėjo kažkur į šalį, ir kai prakalbo, jo šnabždesys skambėjo ausyse, ir tiek.

— Aš tik norėjau pasakyti, kad tarp mūsų nebuvo meilės, tos didžiosios, tikrosios... Susižavėjimas, aistra, prisiri

šimas — nesiginčiju — visa tai buvo. Kvaila neigti. Nebuvo noro mirti kartu... Ne, Asta, tavęs nė kiek nekaltinu... Nė

kiek! Turbūt ir aš tave per mažai mylėjau, kad dabar viską atleisčiau. Tik didelė meilė dovanoja klaidas. Ir jei atvirai, tavo neištikimybė — tai niekis, palyginus su...

Jo šnabždantis balsas stabtelėjo tyloje, bet, Asta matė, mintis nenutrūko. Prisimerkęs kaip Buda, jis stebeilijosi į

kažkokį ledinį tašką. _

207

— Palyginus su kuo?.. — viltingai sulaikė kvapą Asta.

— Juk žinai, puikiai žinai... — nesmagiai pakrypo jis, nerasdamas kur atsiremti. — Laiškai... Man iš galvos neišeina tas paskutinis. Kaip tyčia, aš taip bijojau išsiųsti!..

— Bet kodėl? Į tavo paskutinį laišką tikrai būčiau atsakiusi! Ir į pasimatymą būčiau atvažiavusi.

— Juk sakau, bijojau... Labai!.. Bijojau, kad tu man piktai atrašysi, sudėsi viską, kaip iš tikrųjų yra. O man dar buvo likę sėdėti ketverius metus, turėjau galvoti apie tai. Kai tėvas mirė, įsiteigiau sau, kad ir tavęs nebėra. Nieko neliko, tik zona... Todėl to laiško ir neišsiunčiau, baiminausi, kad iki galo sužvėrėsiu. Bet kai Doncė ištraukė mane į laisvę, pama

čiau, kad nedaug apsirikau.

— Kaip suprasti?

Šypsena Viktoro lūpose nedarkė jo veido, tik užvožė nepakeliamai liūdną kaukę. Artimą ir pažįstamą. Paprastai ji dingdavo tada, kai jis tiesiog imdavo nusirenginėti. Buvo taip, buvo.

— O ko čia nesuprasti? — regis, jų mintys prasilenkė

labai dideliu atstumu. — Tu ne ta Asta, kurią pažinojau. Labai pasikeitei... Manoji dingo visiems laikams.

— Baik, Viktorai, atsipeikėk!.. — jos balsas virto jausmingu čiurlenimu. — Juk tai aš, tavo Astulė, ta pati, kurią glamonėj ai...

Ji suglaudė kojas. Nebejautė nė šiurkščios pižamos medžiagos. Begėdiškai sudrėko, net užnuodytas kraujas nepamaišė gimti tam vaizdui: ji ir jis — nuogi... Ji jau buvo nuklydusi už devynių kalnų, kur liejosi erotiškos marios, kai išgirdo:

— O kaip Dovilė?.. Kur ji dabar?

Tai štai apie ką jis visą tą metą galvojo!

^— Kur, kur!.. Namuose, kur daugiau!

208 ^

v

— Viena?

— Nežinau, gal kaimynė prižiūri.

Jai pasirodė, kad Viktoras rengiasi atsistoti ir išeiti. Gal net bėgti?..

— Nė negalvok!.. Ji miega, nedrįsk ten eiti!

— Kas tau? — su nuostaba sužiuro Viktoras. — Aš tik paklausiau. Vis dėlto tėvas esu, o ne koks bangias, tik tau visiškai tai nerūpi!..

— Dovilė mano! Aš ją išauginau, aš!.. Todėl gali ja nesirūpinti! Turi savo baltą ožką — ir džiaukis!..

— Dėl jos geriau patylėtum! Jau taip prisisklaidei, kad vemti norisi!

— Na ir vemk, vemkL

— Užtilk!

Paveikė. Riktelėjimas nusklido ir į koridorių, iš ten ataidėjo žingsnių garsai. Tarpduryje išdygo ta pati apvalių formų

seselė, parodžiusi gailestingumą, nors be litų kažin kaip ten būtų buvę... Viktoras pasiskubino nuraminti — viskas gerai, jie kalbėsis tyliau.

Išnykus seselei, Asta sudejavo. Lyg iš silpnumo, lyg iš

skausmo. Vėl paprašė,vandens ir godžiai, jau nė kiek nežaismingai liežuvio galiuku gaudė nematomus lašelius, kurie nė

trupučio nemaldė karščio, plintančio visu kūnu. Gražiu kūnu... Devyniasdešimt, šešiasdešimt šeši, devyniasdešimt —

centimetrai, nieko nebesakantys Viktorui. Abstraktybė. Juk neįmanoma apimti to, ko neįmanoma apimti. Ji nereikalinga, nereikalinga jam, turėjo tai suprasti, — veltui bando įsiskverbti į jo mintis, kurios greičiausiai sukasi apie tą piemenę, besitąsančią su vaikų pulkais.

Betgi kokia neteisybė!.. Jeigu jis tikisi, kad visuomenė jam atleis už padarytą nusikaltimą, kodėl ji, ne ką skaudžiau suklupusi, to paties negali tikėtis iš vieno vienintelio žmogaus, juolab patyrusio, kaip lengva suklysti?

209

— Kaip Dovilė?.. — išgirdo jo balsą. — Papasakok man apie ją, aš tiek mažai težinau.

Asta sujudėjo. Lašelinės žarnelė pagavo daužytis. Ko ji taip susierzino? Kodėl jai vis atrodo, kad Viktoro domėjimasis Dovile pragaištingas jai? Asta pradėjo monotoniškai pasakoti. Vaikystė, darželis... Mokykla. Net apie įprotį lįsti prie jos parfumerijos lygiai taip pat vienodai, tarsi poterius berdama šnibždėjo. Prisiminė ir tą piešinį, žvelgiantį iš palovio, bet nutylėjo. Jis vien tai tenori sužinoti — kad Dovilė dar nevirto vaiduokliu iš kraupios pasakos. Viktoras kažko klausė.

Neišgirdo. Pajuto netenkanti jėgų ir vėl stovinti prieš juodą miego duobę, patį stipriausią tikrovės nuodą. Užmigs — jis atsistos ir išeis... Baisi mintis. Mielai pravirktų, pasileistų

raudoti iš to piktumo, kad kūnas toks silpnas, lyg išskrostas ir ji neturi jėgų pakilti ir eiti su juo.

— Viktorėli... Aš bijau... Galiu užmigti.

— Miegok, tau palengvės, pamatysi.

O Dieve, kodėl taip šiurpiai skamba jo balsas?

— Tu nepaliksi manęs?.. Neišeisi?..

— Ne. Aš būsiu šalia tavęs.

Asta bandė suvaldyti klydinėjantį žvilgsnį, bet apsunkę vokai sustingusį ant lovos krašto šešėlį panardino tamson.

Viktoras luktelėjo minutę kitą ir vis įsiklausydamas į ritmingą kvėpavimą palengva atsistojo. Išeiti?.. Ne, apie tai negalvojo. Tiesiog artėjantis rytas kėlė tą paprastą banalų

klausimą: kas bus rytoj? Su Asta, su Dovile, su juo pačiu...

Virstelėjęs palatos duris, išvydo čia pat šmirinėjančią kaip lapė seselę. Negi paslapčiomis klausėsi? Nors ką jai veikti, kai aplink tik ir tegirdėti kimus šnarpštimas, duslūs kosčiojimai?

— Jūs norite pasikalbėti su gydytoju? — dar kartą perklausė ji, nes pirma ištartus žodžius nelabai nugirdo. — Ne

žinau... Tiek to, eime, parodysiu.

210

Ji palydėjo iki durų pačiame tyliausiame koridoriaus kampe, o pati skubiai pasišalino.

Tik pravėrus jas paaiškėjo seselės nerimas: ant sveikai įraudusio vyriškio kelių sėdėjo žavutė mergina, irgi baltu chalatu, bet vos dengiančiu akį traukiančias kojas. Ji paleido gydytojo kaklą, nenoriai pakilo nuo patogiai ištiestų vyro kojų

ir visa apglamžyta figūra užstojo pusiau nugertą konjako butelį šalia telefono aparato. Abu nepatenkinti sužiuro į Viktorą. „Reikia pasibelsti!.." — sakyte sakė jų žvilgsniai.

— Atsiprašau, gydytojau, norėjau jus kai ko paklausti, —

uždarė duris Viktoras. — Aš dėl Astos Dragūnienės, šiąnakt atvežė, pamiršau, kokioje palatoje...

— A, žinau... Dvyliktoje. Ūmus apsinuodijimas medikamentais, — pasimuistė jaunas gydytojas, kurio nepriekaištinga išvaizda Viktorui priminė uolų mokyklos laikų pirmūną, vėliau kada nors sparčiai kopsiantį karjeros laiptais. — Na ir kas? Kalbėkite, kalbėkite, tik greitai! Kas nors dar nutiko?

— Ne, aš jos vyras. Dabar ji užsnūdo, bet, sakau, kai pabus, gal galėsiu ją vežti namo? Automobilis stovi čia pat, galima sakyti, po langais...

— Namo? Nė nesvajokite! Juk ji bandė nusinuodyti, nors greičiau mėgino jus pagąsdinti, žinojo, kokius vaistus tokiais atvejais vartoti. Visi alei vieno — analgetikų klasės, bet jei kokia sauja raminamųjų, ko gero, būtume nebeatpumpa-vę... Nervai jūsų žmonelei, nervai!.. Teks specialistams parodyti — kitaip negalime...

— Kokiems specialistams?

— Psichiatrams, jai būtinas psichoterapijos kursas. Kitaip tariant, vešime į psichiatrinę ligoninę.

— Į psichuškę?.. — Viktorui taip ir linktelėjo kojos. —

Baikite, jūs turbūt juokaujate? Ji normali, juk aš jos vyras esu, ji tikrai normali panelė. Padurniavo, pagąsdino, ir viskas!

Tai bajeris, patikėkite, nereikia jokių psichiatrinių!..

211

— Reikia, kitaip negalime, — gydytojas atrodė rimtas, o ir seselė, purptelėjusi nuo jo skreito, nebesišypsojo. — Kiekvienu tokiu atveju mes privalome vežti į Švėkšnos psichiatrinę ligoninę.

v

Viktorui rankos nusviro — į Švėkšną!.. Į tą liūdnai pagarsėjusią vietą? Astą, Dovilės mamą, į tikrų tikriausią durnyną?..

— Nesąmonė, — vis netikėdamas tarė jis ir tuoj pat pasipiktino: — Bet aš nesutinku, neduosiu sutikimo!

— O jūsų niekas ir neklausia, — nė nemirktelėjo gydytojas, Viktorui vis labiau panašėjantis į budelį. — Juk mes, gydytojai, atsakome už žmonių gyvybes. Kuo jūs tikras, kad rytoj ji nepuls ryti kokio relaniumo? Polinkis į savižudybę dažnai būna psichinės ligos pradžia, todėl privalome ištirti.

— Ir kiek laiko ji tenai bus? Iki vakaro paleis? — tarsi nusileido Viktoras.

— Na, kursas — mažiausiai savaitė, o paskui kaip daktarai pasakys.

— Savaitė! — visai nusivylė. — Bet... bet tai neįmanoma!

Tuoj pat susitvardęs, jis bandė kalbėtis su gydytoju įtaigiai, ramiai, bet šis atkakliai aiškino apie galiojančią tvarką.

Tada išsikvietė už durų. Mėgino pakartoti išbandytą triuką su sauja šlamančiųjų, taikėsi įbrukti, kad liautųsi gąsdinęs visokiais durnynais, manė, jog šneka vien tam, kad ištiestų ranką, bet gydytojas kratėsi pinigų, lyg iš tiesų būtų toks girtas, jog nesuprastų, kas dedasi aplinkui. Tai ne jo kompetencija, jis viso labo tik budintis, tarkis su skyriaus vedėju, kuris prieš

aštuonias pasirodys darbe.

Nusikratė — vien tai galėjo reikšti jo plati šypsena, tarsi jau skirta tai mergužėlei, stimpančiai iš nuobodulio konjaku pakvipusiame kabinete.

Laikrodis koridoriuje rodė šeštos valandos pradžią. Laukti skyriaus vedėjo? O gal paskambinti Donatui — jis visur eina 212

kiaurai, sutvarkys kaip nieką... Bet ne, geriau, kad Doncė

nieko nežinotų. Išdės į šunų dienas.

Grįžo į palatą. Asta miegojo kaip užmušta. Net suimta už

peties nieko nepajuto, tik, regis, dar giliau sudūsavo. Viktoras apieškojo visas palatos pakampes, bet drabužių niekur neaptiko. Susirado tą dručkę seselę, lyg tarp kitko paklausė, kas nudaigojo jos kailinius, — brangus daiktas, šiaip ar taip, bet ši nuramino: palikti priimamajame, kaip ir daroma tokiais atvejais. Ne, ši mintis — sugriebus šmutkes pabėgti — netinkama. Palauks vedėjo. Sitam jaunam tik mergos galvoje.

Zonoje nakties mintys menkai kuo skirdavosi nuo sapno, beveik paskęsdavai svajonėse, bet čia, ligoninėje, jos įgavo visai kitokį pagreitį — tiesiai šviesiai smogė į patį taikinį. Ot šūdas! Iki ko jie nusirito! Zekas ir prostitutė. Gyvenimo atmatos. Kas gali stebėtis, kad jų vaikas, Dovilė, palikta viena kažkur tarp keturių sienų, o jos motinos laukia beprotnamis?

Finišas?.. Garbę ir orumą palikite kitiems, neklystamiems...

Po valandėlės ligoninė pabudo. Bruzdesys, durų varstymas ir vis greitėjantis lakstymas, tarsi visi paliegėliai vienu metu būtų pasveikę ir ruoštųsi keliauti namo. Pasigirdo ir geležinio vežimėlio tarškesys. „Visai kaip kalėjime, — nejaukiai šyptelėjo Viktoras, — tik valanda vėliau..."

Išslinko iš palatos. Daug veidų, pižamos, pižamos, balti chalatai, bet vyriškio, bent kiek panašaus į skyriaus vedėją, niekur nematė. Paklausė savo dručkę, kuri vestibiulyje kalbėjosi su ką tik į darbą atėjusiomis draugėmis. Vedėjas? Kaipgi, mačiusi — užlipo į antrą aukštą, va ką tik, prieš penkias minutes... Velnias, pražiopsojo!

Jis nuskubėjo į antrą aukštą. Ilgas koridorius, tie patys veidai, tik seselės kur kas energingesnės: stvarstė už rankų, rėkė pavymui, kad joms nuo kažko klius, kam leidžia šlaistytis pašaliniams. „Aš ne pašalinis!" — norėjo atsikirsti, bet 213

spūdino pirmyn įtraukęs kaklą, o ant širdies taip negera...

Užtiko vedėją besikalbantį kabinete su kolega. Su Viktoru nesileido į ilgas šnekas, patikino, kad tuoj grįš į apačią ir tada ras laiko kokias penkias minutes. „Tai jau šis tas, — pagalvojo sliūkindamas atgal, — ir, atrodo, tas vedėjas visai neblogai nusiteikęs, susikalbėsiu!.."

Vėl atsidūrė prie Astos palatos. Viduje tvieskė šviesos. Lyg sumaišęs duris, sustingo ant slenksčio.

— Kur, kur lendi, besarmati? Eik lauk!

Ar tai jam sako ta pikta, pukšinti moteriškė, apsigobusi savo šiurkščius plaukus skarute? Asta sverdinėjo šalia, tiksliau — laikėsi ant kojų, kol toji moteris, turbūt slaugė, kietais pirštais užrakė džinsinių kelnių sagą. Sagą kiek žemiau nuogo pilvo. Tada vėl pasižiūrėjo į Viktorą — kaip į žioplį, taikantį paspoksoti į apynuoges bejėges moteris. Asta įsikibo į

lovos atkaltę. Atrodė liūdna. Žinojo, kad Viktoras mato apgailėtiną vaizdą.

— Ar mausi iš čia, ko žiūri?.. — vėl užriko moteriškė.

— As jos vyras.

Ištarė ramiai, ir tai slaugę kiek apramino. Tik judesiai tapo dar tikslesni, negaišo nė sekundės. Čiupo nuo kėdės megztuką, krestelėjusi paprašė Astą pakelti rankas. Ji pakluso.

Krūtys, paslėptos po šilkine nėriniuota liemenėle, įgavo tobulas, taisyklingas formas. Liemenėlės puošnumas prikaustė

Viktorą. Tokios dar nebuvo matęs, suprato, dėl ko toks apatinio drabužio prabangumas. Stai ir su megztuku. Ant lovos gulėjo kailiniai. Asta jau taikė pėdą į aulinukus. Paprašė šukų, bet taip vangiai, be jėgų ėmė šukuoti savo juodesnius nei paprastai plaukus, kad slaugė neištvėrusi grobė nepaklusnų

įrankį iš pirštų ir pati šoko tvarkyti. Keletas stiprių grybšnių, ir viskas. Nuo jos sklido tas nepakantumas, kurio Viktoras taip bijojo. „Du kvaileliai, — kalbėjo visa jos povyza, — nuodijasi, tručijasi, visaip juokina svietą, vienas vargas..."

214

Viktoras norėjo sugniaužti kumščius, bet nieko iš to neiš

ėjo. Jie net kartu paėmus per silpni, kad atsilaikytų, jie abu išstatyti pajuokai, ir niekas jų negali apginti. Zekas ir prostitutė, ko norėti...

Asta buvo išblyškusi ir galvą stengėsi laikyti su kažkokia keista įstanga, lyg alpėtų nuo miego ir į viską žiūrėtų kaip į

sapną.

— Viktorai... — sušnibždėjo ji saistančiu balsu. — Mane kažkur išveža.

v

— Žinau, Asta, viską žinau.

— Bet aš nenoriu... aš nenoriu.

Ji susverdėjo, ir slaugė pasodino ant lovos. Nuo kitos pa

ėmusi kailinius, ėmė vilkti lankstydama sumedėjusias rankas.

Kitos, ne tokios vikrios, o atsargios vyriškos, nustūmė Viktorą nuo durų: į palatą įžengė pusamžis vyriškis, paskui jį įslinko gatvės šaltis.

— Na, greičiau važiuojam, užteks cackintis, — gana linksmai paragino jis. — Jau visos miegančiosios gražuolės mašinoje, tik šitos man betrūksta.

Pakratęs mašinos raktelius, pasitaisė nertinę kepurę. Apsidairė, bet jo akys neužkliudė Viktoro. Jis stovėjo koridoriuje.

Palatoje buvo per mažai vietos. Pašalinis. Iš ten matė, kaip tas vyriškis su raktais rankoje padėjo Astai atsistoti. Slaugė

prišoko padėti, bet čia atskubėjo dar viena moteris, pro kurios palto prasagstus švietė baltas chalatas. Ji paėmė Astos rankinuką, o kitą ranką paslaugiai atkišo jai pačiai. Taip visi trys, koja kojon išėję iš palatos, nutolo koridoriumi. Į Viktorą Asta nepažvelgė. Atrodė su viskuo susitaikiusi.

Ką daryti? Laukti, kol piktdžiugiškai per miestą nueis gandas, jog Astą nubaudė pats likimas: ar girdėjote, kad ji uždaryta Švėkšnoje? Visai nušoko nuo proto... Ir Dovilė...

Neduok Dieve, dar kas pabandys, kad ir mokykloje, jos vai-215

kišką galvelę apšviesti, kas ir kaip. O jis?.. Stypso lyg užkeiktas to vežimėlio džeržgesio...

Viktoras atsiplėšė nuo sienos, rovėsi iš vietos, lyg ši griūtų.

Marguojančiu nuo pižamų koridoriumi bėgo kiek įkabindamas, ir kažkas užkliudytas piktai šūktelėjo, bet jis, jau nusklendęs vestibiuliu, paknopstom išpuolė į lauką.

Mikroautobusas su raudonu kryžiumi baltame fone, padaręs lankstą, jau suko iš kiemo, kai jo vairuotojas susikeikęs užgulė stabdžius. Išdygusi žmogysta įžūliai įsirėmė rankomis į kapotą:

— Stok, stok!..

Vairuotojas iškišo galvą:

— Kas yra?.. Ko, rupke, lendi po ratais!

— Aš irgi važiuoju!

— Kumelei į rūrą!

Bet šalia vairuotojo sėdinti moteris baltu chalatu, matyt, gydytoja, griebė šiam už rankos, kažką tarstelėjo, ir vairuotojas piktai mostelėjo: lipk, tik greičiau!

v

Viktoras įšoko į mikroautobusą. Salia Astos niekas nesėdėjo. Ji žvelgė į Viktorą nustebusi ir susižavėjusi.

— Cia tu!.. — džiūgaudama visa atsirėmė į šiurkščiai šnabždančią striukę, suradusi jo delną, dėkingai spustelėjo. —

Jie mane kažkur veža, Viktorai...

— Nebijok, dabar viskas bus gerai.

Mikroautobusas nutolo nuo ligoninės. Vairuotojas svaidė piktus žvilgsnius į salono veidrodėlį. Gydytoja irgi porą kartų pasisuko papūtusi lūpas, bet Viktoras viso to nematė.

Vengė dairytis. Tik prieš įšokdamas į šiluma pradvisusią mašiną akies krašteliu užgriebė keleivių veidus. Trys moterys ir vienas vyras. Vyras laikė rankas atkišęs per laisvos sėdynės atkaltę, jos kiek virpėjo, bet sprendžiant iš išvaizdos — ne nuo taurelės, ne nuo jos... Kitos dvi moterys atrodė pernelyg 216

susikaupusios, savų minčių apstotos — regis, jas slėgė tas buvimas kartu bei galutinis kelionės tikslas. Ir tik trečioji, prastai apsirengusi, kone vasariniu lietpalčiu, kurio atlape pūpsojo sumaigyta dirbtinė gėlė, kažkuo primenanti kaktuso žiedą, sėdėjo keistai užvertusi galvą, lyg nematomos rankos stumdoma pirmyn atgal, ir spoksojo į lubas. Tiktai į lubas.

Siūbuojantis veidas atrodė kaip moneta, kurios skaičiai ir herbai seniai nusitrynę. Bet nepaisant viso šito pakriko vaizdo, ji buvo graži. Tikriausiai dėl to apvalaus veido be jokios raukšlelės ir visi bruožai atrodė tarsi nutekantys iš kažkokio paveikslo. Tai Viktorui ir pasirodė baisiausia...

Žmonės iš tylos ir vienatvės pasaulio. Kaip ir jie.

Išnardęs centrines gatveles, liūdnasis mikroautobusas pa-v

siekė Šilutės plentą ir padidino greitį. Miesto panorama driekėsi tarsi tos paskutinės nakties muliažas, primenantis praeities pėdsakus ir dabar virtęs daiktiniu įrodymu byloje, kurioje nėra nei teisiamųjų, nei kaltinamųjų, tik vienas liudininkas — Dovilė. Maža mergaitė, turinti beveik šimto dolerių vertės lėlę, bet tai ir viskas...

Viktoras laukė, kol baigsis miestas. Nenorėjo, kad visa tai įvyktų čia, kur daug mašinų ir bet kada gali atsirasti policija.

Laukė, kol mašina įsibėgės, o su ja — ir jo mintys, mažos bangelės prieš ryžto antplūdį.

Jautėsi drąsus. Toks drąsus, kad vėl galėjo padaryti nusikaltimą. Dilgtelėjo mintis, kad tai veda į pražūtį. Bet buvo pasiruošęs. Tai, ką jis sumąstė tą pačią akimirką, kai autobu-v

siukas siūbuodamas išlėkė jau į tikrą plentą link Šilutės, jam neleido dvejoti nė sekundės.

Visi keleiviai jau buvo užsikrėtę ilgos kelionės nuotaika, snopsojo it kaliausės, kai Viktoras pašoko ir, persisvėręs per vairuotoją, griebė už vairo.

217

— Stok! — prašnypštė. — Sakau, stok!..

Vairuotojas susigūžė lyg šaltu vandeniu aplietas.

— Nelįsk, rupūže, užsimušim!

O gydytoja užklykė ant viso mikroautobuso:

— Policija!.. Mes jus atiduosime į policiją!

Naivus šauksmas. Viktoro pirštai it replės ėmė sukti vairą. Bijojo, kaip gyvas bijojo, kad vairuotojui pakaks narsos atmušti jo nagus, bet mašina pavojingai kryptelėjo, vienas ratas užgriebė gruodo sukaustytą šalikelę, ir juoda asfalto juosta, įrėminta sniego gūburių, ėmė lėčiau bėgti.

— Dink, dink nuo vairo! — šaukė vairuotojas, bet stabdžių neatleido. — Juk nusidaušim!

Pagaliau mikroautobusas sustojo kaip įbestas. Aplinkui laukai ir vos įžiūrimas miškas. Gydytoja, graibstydama stogą virš galvos, vos kvėpavo. Viktoras atšoko nuo vairo.

— Asta!.. Greičiau varom! — iki galo atlapojo dureles.

Viena koja Viktoras buvo lauke. Kiaurai košė vėjas, skriejantis per sniego dykumas. Jis laukė, tačiau Asta, bandžiusi atsistoti, vėl klestelėjo ir lyg apgailestaudama nusišypsojo.

Kūnas kaip šaltiena. Nėra jėgų — ir netiki. Tada jis vėl įsirito į vidų. Vairuotojas sužvairavo, tarsi ketino kažką daryti, bet pakako Viktoro pikto ir iškalbingo žvilgsnio, kad ranka kaipmat atšoktų nuo bėgių svirties.

O moteris šalia įtūžusio vairuotojo tik aimanavo:

— Vos neužmušė... Vos neužmušė!

Tylieji keleiviai be jokio pasipiktinimo žiūrėjo į Viktorą.

— Asta!..

Ji šyptelėjo, lyg apgailestaudama, kad taip sutriko, kėlėsi iš vietos, vėl krito... Mašina burzgė. Galėjo pajudėti bet kurią akimirką. Viktoras varstė akimis tai vairuotoją, tai keistuosius bendrakeleivius ir, ūmai čiupęs ją į glėbį, puolė atgal, į lauką. Spėjo pastebėti, kaip moteris, kuri atkreipė jo dėmesį

218

būtent dėl tos negražios, dirbtinės gėlelės prasto drabužio at-v

lape, nusišypsojo. Šypsena buvo'skirta jam. Tarsi sakanti, kad

r pažinojo, gerai pažinojo panašų patrakėlj, tik jam paskutiniu momentu pritrūko narsos...

Autobusiukas pajudėjo. Nuvažiavo taip greitai, lyg nuo ko bėgtų.

— Viktorai, paleisk, man skauda...

Tai tau! Jis ją vis tebelaikė glėbyje. Spaudė prie savęs visai to nejausdamas. Kai paleido, apraibo akys. Sniegas! Argi ką šviesesnio pasaulyje už sniegą buvo matęs? Ypač kai dangus toks švarus, be debesėlio, o saulės spinduliai permušę puraus apkloto melsvumą. Ir tik tolumoje lyg užrėžta tamsavo miško juosta.

— Tu galėsi eiti? — paklausė jis Astą, bet ši, dar neatsito-kėjusi nuo lengvo šoko, šypsojosi sau ir vis kartojo:

— Viktorai, tu beprotis, beprotis...

— Aš klausiu, ar galėsi eiti!

— ...beprotis... Tu nepasikeitei, toks pat kaip ir seniau...

— Asta, nenusišnekėk! Tai galėsi eiti, ar man tave prilaikyti?

r — Žinoma, galėsiu. O... o kur eiti?

Ji žvelgė j plynus laukus, lyg ieškodama tako.

— Į Klaipėdą, namo, — užsagstė jos kailinius. — Juk Dovilė laukia. Į mokyklą šiandien turbūt neis?

— Turbūt, — ji vėl žvelgė meiliai, ne apie tai galvojo.

Viktoras sutrypčiojo. Iki miesto gera dešimtis kilometrų.

Kol ryžosi griebti už vairo, daug laiko prarado. Kvailys! Galė-

y * jo tiesiog ligoninės kieme ištempti Astą iš mašinos, ką jie būtų padarę?.. O dabar? Bent autobuso stotelę pasiektų, ar ką...

Asta žengė kelis žingsnelius, bet taip netvirtai, tarsi lynu, kad Viktoras čia pat persigalvojo. Ėmė stabdyti mašinas.

i

I 219

i

Lengvosios prašvilpdavo nedvejodamos, ir tik tarsi uola išniręs „Kamazas" atsižvelgė į pakeltą ranką. Pūkšdamas sustojo, ir Viktoras įkėlė į kabiną Astą, mikliai šastelėjo ir pats. „Kamazo" vairuotojas — tikra kolegos iš ligoninės priešingybė.

Suprantama, ir kroviniai visai kitokie. Viktorui pasirodė, kad jis kalba bile ką — toks plepus diedokas pasitaikė. Sukiojo didžiulį vairą, nors sunkvežimis lėkė tiesiai, pasakojo apie pūgą Šilutės krašte, jau žinodamas, kad klaipėdiečiai tokios nė nesapnavo, o ištaikęs progą, vis žvilgčiojo į tą porelę jaunų

žmonių, pakelėje įsisodintų.

— Tai must pas tėvelius buvote?

— Ką?.. — neišgirdo Viktoras.

— Sakau, pas tėvukus svečiavotės?

— A... taip, kur daugiau.

— Seniai vedę?

— E... septyneri... Septyneri metai.

— O aš su savąja jau dvidešimt. Oi, kaip greitai bėga laikas!.. Tiek pat metų ir vairuotoju dirbu. Sukinėju tą baran-ką nuo ryto iki vakaro, o atlyginimai... Kokie dabar atlyginimai?! Katino ašaros!

Tai įkyrumas!..

Asta švelniai prisigūžė. Lyg įsitaisydama miegui, lyg norėdama prisislinkti prie to balso, ginančio ją ir saugojančio.

„Kamazo" vairuotojas prispyrė Viktorą kaip reikiant — net apie vestuves privertė papasakoti, savaime aišku, ir apie darbą: kur dirbat, kiek uždirbat?.. Sumelavo. Sau pasiskyrė elektriko pareigybes, o Astą pasodino į mokytojos vietą, — prisiminė: kažkada ji svajojo stoti į pedagoginį... Nejučiomis daug ką prisiminė.

Vos pasiekę miestą, išlipo toje pačioje gatvėje, kuria jie pralėkė vežami greitosios pagalbos mašinos. Viktoras nebuvo tikras, kad ji vėl nepasirodys. Aršiai šoko gaudyti taksi, o 220

Asta, vis dar persisunkusi nakties nuodo, teįstengė šypsotis, nujausdama išsiskyrimo grėsmę.

— Viktorai, — ji priėjo arti, jis aiškiausiai girdėjo jos kiek virpantį balsą, o pro šalį be paliovos plaukė mašinų srautas, tik nė vieno taksi. — Važiuojame pas mane. Ten Dovilė.

Ji laukia mūsų, supranti?

Jis nieko neatsakė. Akimis nardė po gatvę ieškodamas automobilio su taksi plafonu ant stogo. Nei piktas, nei niūrus, tiesiog rūpesčio apsėstas, kuris Astai vis labiau panašėjo į naują ir amžiną jo veido bruožą.

— Viktorai...

Daugiau nieko nebespėjo pasakyti. Pričiuožė taksi, ir Viktoras, pastvėręs ją už brangių kailinių rankovės, įsodino į automobilį. Neleido sau paliesti jos rankos? Nedrįso? Iki Miško kvartalo važiavo tylėdami. Per visą miestą — nė žodžio. Viktoras sėdėjo nusisukęs į langą, už kurio sruvo ta pati laukų šviesa, tik dabar nieko nesimatė, vien negyvi miesto mūrai. Jaučiasi įskaudintas ar atlikęs pareigą? Ne, šito Asta nežinojo. Ir taip sunkiai tvarkėsi su mintimis. Regis, neprisiminė, kas vakar buvo, gyveno tik šia akimirka ir galvojo vien apie jį. Kokių jam dar įrodymų reikia, kad patikėtų jos beprotiška meile? Ji gali kovoti už jį, kaip nė viena moteris pasaulyje nesiryžtų. Buvo tikra, kad kažkas ima keistis. Juk vien jo atsiradimas ligoninėje daug ką pasako. Jis darosi paslankesnis, kur kas paslankesnis, tik vapa tas nesąmones apie laiškus kalėjimo romantikos apžavėtas. Ką jie galėjo pakeisti?

Ką?.. Laiškai — tai tik žodžiai popieriuje, nematant akių

lengva meluoti. Ji nenorėjo meluoti, todėl ir nerašė. Argi tai negarbinga?

Taksi privažiavo prie laiptinės. Jis neskubėjo atsiskaityti su vairuotoju, paprašė jį luktelti ir išlipo kartu su Asta.

— Na ko tu? — stebo ši. — Eime... Nenori Dovilės pamatyti?

221

Viktoras nejaukiai apsidairė. Į viršutinius namo langus nepažvelgė.

— Noriu, bet ne šiandien, — tarė jis. — Tau, Asta, reikia pailsėti. Aš paskambinsiu. Gal net vakare, kai būsi atsigavusi.

— Tai man laukti tavęs? — sukluso ji.

— Nežinau. Bet mes turime labai rimtai pasikalbėti apie Dovilę. Be jos.

— Gerai, gerai!.. Ji tavęs nepamiršo, Viktorai... Kartą radau piešinį — maža mergytė, o šalia toks žmogiukas... Ir žinai, kas viršum jo parašyta? „Tėtė"... Va taip!

Asta nė pati nežinojo, kodėl prisiminė ir leptelėjo jam apie tą piešinį. Tą pačią akimirką pasigailėjo.

— Tikrai? — Viktoras suvirpo. — Tu man galėsi jį parodyti? Norėčiau pamatyti...

— Nežinau, jei rasiu... Ji tokia išsiblaškiusi, bus kur nukišusi. Tai ką?.. — ji vis kažko laukė, bent nekalto pakštelėjimo į skruostą, kaip kad atsisveikina žmonės iki kito pasimatymo. — Einu...

— Palauk! — jis patylėjo. — Dėl Melitos... Noriu, kad tu viską žinotum. Tu blogai darai. Neturi jokios teisės jai draskyti akis. Iš šalies labai kvailai atrodo.

— Ne, Viktorai, tu nesikišk. Aš su ja turiu savo sąskaitų.

— Nesikišk? — jis netikėjo, ką išgirdo. — Kaip tai!.. Juk tu paprasčiausiai atrodai kaip kvailė!

— Ji nori išskirti mūsų šeimą...

— Kokią šeimą? Jos seniai nebėra! Nesiruošiu tau visko aiškinti iš pradžios. Tu net nesuvoki, kur tave vežė, nieko nesuvoki!

Ji šypsojosi, lyg norėdama parodyti, kad yra kitaip. Įžūlumas, moteriška neapykanta ir Dovilė, — jis vėl matė jos liguistame veidelyje tuos kertinius akmenis, ant kurių ji statė

savo tikėjimą, tikėjimą pergale.

222

— Asta, tau nieko neišeis... Aš ją myliu.

Viktoras žengė žingsnį atgal. Manė, kad ji puls į ašaras, draskysis, bet ji tarsi prabudo jau visai kitokioje šviesoje. Nu-v

sijuokė. Saitai ir be jokių pastangų.

— Tu jai nereikalingas, Viktorai... Tavęs niekas nemylės taip, kaip aš.

Jis nulipo nuo šaligatvio, traukėsi nuo to suspausto balso kaip nuo sienos. Buvo labai arti automobilio, kai jos veidas skausmingai persikreipė:

— Girdi? Niekas tavęs nemylės taip, kaip aš, niekas!..

*

Masyvios policijos komisariato durys prasivėrė, ir duslus trenksmas susigėrė į vidurnakčio tylą. Ant laiptų stovėjo kokių dvidešimties metų jaunuolis. Įtraukęs šalto gatvės oro, pašaipiai nusiviepė: uch, praslinko! Tegu velniai tuos kriminalistus! Gaudo gaudo, o parišę neturi ką pasakyti. Šnekina kaip mažą vaiką, net keista, kad šįsyk net malkų nepakrovė.

Kažkokie nuvėsę pasitaikė — palaikė pusdienį, pamatė, kad nieko nepavyks prisiūti, ir vidury nakties ištrenkė kaip šunį į

gatvę. Ir ačiū Dievui, nereikės tame jų rūsy ant lentinių gultų

smirdėti. Žengė žingsnį ir įsiklausė, lyg laukdamas plojimų.

Juk sumušė „stuparinių" rekordą — nė trijų parų neišbuvo mentūroje...

Prisidegė cigaretę ir nudūlino neatsigręždamas. Tamsoje švysčiojantys balti kedai atrodė dvigubai didesni už plikai nuzulintą makaulę. Šaltis kibo į ausis, regis, dar labiau jas atvėpė, todėl palikęs policiją jos klientas stabtelėjo, kad užtemptų

treningo užtrauktuką iki pat smakro ir stropiai užsisagstytų

odinę striukę. Paptelėjo dūmą ir kur kas žvaliau nukulniavo 223

tuščia gatve. Po blausios „balandinės" bei ryškios kriminalistų stalinės lempos šviesos „Klaipėdos" viešbučio langai jam suspindo tarsi pačios laisvės žiburiai. Žvelgė į juos su meile.

Ir visas uostamiestis su savo tyvuliuojančiais atšvaistais jam atrodė panašus į laivą, kurio kiekviename denyje vyksta linksmybės ir klajoja nerūpestingų nuotykių dvasia.

— Ką, kurva, nelaukei?!

Sustojo lyg mietu trenktas. Nesuprato — šaiposi ar grasina. Šaligatviu judėjo tamsūs siluetai. Dar vienas jau ėjo per gatvę.

— Skiperi, ateini čia!..

Staiga jam prašviesėjo — tai štai kodėl jį mentai paleido vidurnaktį! Tiesiai „zyliukams" į nagus, kurie tik vakar nuo v

gatvės nusigriebė Žvyną, ieškojo ir jo... Susitarė su mentais!..

Ir Skiperis davė į padus, kad kedai susiliejo į vieną didžiulę v

švytuoklę. Metėsi link policijos. Žinojo, kad nelabai garbinga ten ieškotis pagalbos, bet galvojo vien apie išsigelbėjimą. Gal pabūgs, nelįs?.. Anie nesivijo. Negirdėjo jokio kito bėgsmo, tik savąjį. O gal tik šiaip, netyčia susidūrė?.. Kur tau! Kai liko vos keli šuoliai, prie komisariato durų išdygo tas žlobų žlobas Mauras. Perlinkęs žiūrėjo į jį lyg vartininkas į lekiantį kamuolį, bet tuoj, tarsi prisiminęs, kad kažkada užsiiminėjo boksu, taikėsi duoti Skiperiui į galvą, tačiau šis, netikėtai vikriai išsilenkęs smagaus mosto, spriegė šalin, į kitą pusę, o iš

v

ten jau risnojo pora žmogystų. Šokti per tvorą, pasileisti tamsiais kiemais — juk čia pat centrinė gatvė! Bet ir iš tos juodumos išvirto dar vienas persekiotojas. Kiekvienas staigus Skiperio judesys traukė žmogystas į krūvą, ir šios supo kone iškilmingai, tarsi medžiotojai, pagaliau aptikę paskutinį žvėrelį

savo plotuose. Skiperis sukaliojosi vidury gatvės tarsi vilkelis, iš visų pusių apsuptas grėsmingų figūrų. Veržliai atskriejusi

„Volvo" vos jo nepartrenkė. Veltui vylėsi, kad tai ne iš Zylės 224

v v

Šeimos. Šiąnakt visas miestas jo rankose. Jei jau su mentais išvien, visam „stuparynui" ateina liūdnos dienos...

Iš automobilio išlipo pats Zylė, o paskui jį ir Grušas. Skiperis nutirpo: ko jie šypsosi, lyg matytų kampan įvarytą nekenčiamiausią priešą? Grušas mikliai atidarė bagažinę. Į Skiperį pažvelgė juoda tuštuma, ir jį nukrėtė šiurpas.

— Lipk, ko stovi! — išgirdo Zylės balsą.

Lipti?.. Na jau ne — jis ne koks duchas! Prapliupo keiktis, pakėlė galvą dairydamasis Zylės, bet prišokęs Mauras jautišku kirčiu išjungė tas tolimas viešbučio švieseles, kurios skausmingai blūktelėjo akyse prieš prarandant sąmonę.

— Tu ko čia ardaisi! — nustūmė velniop Maurą Zylė. —

To dar betrūko, kad prie mentūros ką nors nukirstum!..

Mauras jautėsi teisus ir tik mykė:

— Juk pats sakei: jei kas — junk!..

— Ar tu durnas!.. Gal nematei — jau pats lipo į bagažinę!

— Viskas gerai, chebra, — tarsi užstojo boksininką Gru

šas. — Trūko plionkė Skiperiui, bent nerėkaus, kol per miestą vešime. Varom!..

Jis be jokio vargo pakėlė pasliką kūną nuo grindinio, lyg bulvių maišą įvertė į bagažinę ir užtrenkė dangtį. Slopų trinktelėjimą palydėjo atsainus komisariato durų girgždesys. „Zyliukai" nenoromis išsivaikščiojo, ir naktinis budėtojas priešais save išvydo tik jų lyderį. Pareigūnas iškalbingai padaužė cigarečių pakeliu į delną, lyg tardamas, jog viską matė...

— Ką padarysi, bra!.. — linksmai tarė Zylė skėsteldamas rankomis. — Su vagimis taip ir reikia. Zinos, kaip kirtinėti mašinas.

Pareigūnas tylėjo, šypsojosi į vešlų ūsą, taip nieko ir nepasakęs, prisidegė cigaretę.

„Volvo" nurūko pirma. Paskui ją ir džipas su priekinėje sėdynėje išsikėtojusiu Zyle. Mašinos trumpiausiu keliu išlėkė

225

iš miesto, ir jau važiuojant pro kapines Mauras nebe taip stipriai laikė vairą bei spitrijosi į kelią.

v

— Svariai mes tą gaidį parišome, — sududeno jis. —

Kaip ir Žvyną — per galvą ir į bagažinę! Stuparas apsišiks sužinojęs, kad ir Skiperį paėmėme. Kaip manai, duos jis raskolą dėl tos mašinos?

Zylė žiūrėjo į kapines, į tą didžiulį kalną žemės. Daug žemės, mažai vietos... Mirusiųjų miestas, visi keliaus ten...

Neišvengiama, bet nebauginanti kelionė. Bent šiąnakt tai tikrai. Ir įtampos jokios nejautė. Kasdienybė. Tik tada, kai prisimerkęs pažvelgė giliau į kapinių juodumą, ji tarsi praskydo atidengdama du šešėlius, rymančius ant kastuvų. Lyg kas yla į širdį! Iš nuovargio pasivaideno? Juk miega tik kelias valandas per parą ir sapnai tokie drumsti kaip ir pati tikrovė. Bet įsitikinti, kad akys meluoja, nebebandė. Nusigręžė. Tebus taip, kaip vaizduotė sako.

Už miesto naktis buvo išsiliejusi į tamsiai mėlyną lygumą.

Juodos spalvos nelikę, viską permušė pilnaties skaistumą.

Toji balzgana erdvė atgaivino Zylę, ir apie kapines jis nebegalvojo. Mauro veidas, iškilęs viršum panelio švieselių, buvo panašus į blyną. Tarsi išskaitęs tame Zylės žvilgsnyje prielankumą, vėl ėmė tarškėti:

— O gal žinai, kaip reikėjo padaryti?.. Paimti grabą, pusfabrikatį, na tą, neobliuotų lentų, įkišti Skiperį, užkalti — ir oba! su pjūklu!.. Kas bus, tas! Dvitraukį į rankeles, ir apsišik-tų vietoje!

— Iš kur čia tau galvon lenda tokios nesąmonės? — Zylė

nerodė jokio susižavėjimo.

— Grušas man pasakojo: taip kažkur Rusijoje chebra skolininkams daro.

— Pasakos!.. Klausyk daugiau jo, tai tiek makaronų

prikabins!

226

— O ką, bloga idėja?

— Nejuokink, į duobę geriau... Taip katinus gali kankinti, o ne žmones, — Zylė pagraibė ranka už sėdynės, kol aptiko mineralinio butelį. — Pagalvok pats: tave įmeta į duobę. Aukštis trys metrai, viršuje dangtis — jokių šansų išlipti.

Šaltis minus dvidešimt, naktimis iki trisdešimt. Gali nustipti be niekieno pagalbos. Jei kas ras kur miške sušalusį lavoną be jokio pjūklo ir kitokių subjaurojimų, negi įtars, kad tai nėra nelaimingas atsitikimas? Kai tie čiuvakai tai išpirks, va tada ir apsišiks.

Mauras šyptelėjo. Logiška. Zylė tik iš bėdos ima dūlą į

rankas, o šiaip žino aibes būdų, kaip nugalabyti priešą švariai, be jokio triukšmo, sukeliant natūralios mirties iliuziją.

„Volvo" jie pasivijo jau dardėdami lauko keliuku. Ten, už

miško, Lugerio sodyba. Netoli plento, bet nematoma. Gera vieta. Ir pirko ne savo vardu — kažkokio „banglo", todėl jei kas aptiktų tokį „otstoiniką", Lugeris be vargo išsigintų nežinąs, kas atvarė tą vogtą mašiną į sodybą.

Miškas baigėsi, ir džipo halogenai, lyžtelėję gilias keliuko provėžas, užgriebė vienkiemio kontūrus. Suzmekę, paramstyti basliais ūkiniai pastatai tarsi varžėsi, kuris jų ilgiau atsilaikys prieš vėją ir laiką, neprižiūrimus statinius verčiantį trūnėsiais.

Troba irgi — neišvaizdi, apkalta toliu ir mažutė nelyginant kokia malkinė. Pro vieną jos langą tryško šviesa. Spindėjo sniego pusnys, lyg koks kelmas juodavo apgriuvęs šulinys, į

kurį vakar vos neįvairavo užsižiopsojęs Mauras. Jokio sodo, vien laibi alksniai ir krūmokšniai.

Kieme stypsojo vieniša figūra, pats nugyventos sodybos šeimininkas. Pasisveikindamas pakėlė ranką. Kaskart, jį išvydęs, Zylė vis prisimindavo tuos ilgus plaukus, kruopščiai surištus į arklišką uodegą. Nusirėžė. Ir gerai padarė. Jei dar bent kiek raumenų turėtų — gal ir nieko, o dabar sukritęs į kaulus, tik akys žėri lyg kokio miško žvėries.

227

Lugeris sekė paskui džipą, kol šis sustojo. Vos pravėręs dureles, Zylė išgirdo:

— Na, kaip sekėsi?

— Normaliai, — ropštėsi lauk Ovidijus. — Va, — linktelėjo į atšliaužiančią „Volvo", — turime dar vieną dielcą.

Irgi pas Stuparą mašinomis užsiima.

— Skipas?..

— Tas pats. O ką Žvynas bazarina?

— Nieko, gieda tą patį: nežinau, atsikniskite.

Lugeris pakrutino kojas, apautas storais veltiniais. Siaustėsi purvina, apskretusia, bet, matyt, šilta vatinuke. Iki pat smakro — vilnonis šalikas. „Tokį ir į duobę mesk, dės skersai ant visų šalčių..." — pagalvojo Zylė.

—- Bliacha, tai gal ne jų darbas? — pirmąkart per visas tas neramias dienas suabejojo jis.

— Jų, kieno daugiau... — niūriai atsiliepė tamsoje stovintis Lugeris. — Pažįstu Stuparą... Jo braižas. Nori prieš

tave nuteikti mentus, todėl ir pakirto komisaro giminaičio mašiną. Jeigu jis čia nagų neprikišęs, tai kodėl tau neskambina, slapstosi?..

— Tas ir yra, kad skambino, — Zylė stebėjo, kaip automobilio šviesos dingsta už tvarto, kur ir žiojėjo ta duobė, puikiausiai tinkanti belaisviams. — Skambino, norėjo susitikti, bet pasakiau: kol neatsiras tačka, jokių kalbų... Bet gal reiks rytoj susitikti, nežinau...

— Jis gudrauja. Mato, kad rimtai varom, ir vėl išsigando.

—- Išsigando? Tai kodėl, po velnių, neatsiranda ta mašina?

Lugeris nuoširdžiai patraukė pečiais.

— Vis tiek, — sumurmėjo jis, — anksčiau ar vėliau tau reikėtų jį... Na... supranti, kitaip jo neuždusinsi.

—- Užversti?..

— O ką?.. — Lugeris kažko apsidairė. — Aš pats galė

čiau... Jis tiek tau, tiek man trukdo. Juk žinai — už tai, kad 228

perbėgau į tavo pusę, niekuomet nedovanos. O be Stuparo nėra kam daugiau machalintis...

— O Malickis?.. Armatūra?.. — lyg ir svarstė Zylė.

— Sūdąs jie!.. — iškošė Lugeris. — Jie Stuparui į subinę įsikibę ir tik prieš kioskininkus gali šustrinti! Aš tau sakau, Zyle: kol Stuparas varinėja po Klaipėdą, tu vaikštai su taikiniu nugaroje. .

— Užteks malti nesąmones! — nepiktai tarstelėjo Ovidijus, nutilus džipo variklio tuksenimui, ir pasisuko į atlinguojantį Maurą. — Tai ką, varom — pažiūrėsim, ką tas Skiperis šnekės...

— Bliamba, vandens jiems į duobę! — nesitvėrė savo kailyje Mauras. — Pripilti iki pat kiaušių! Kai užšals, tai žinos!..

Zylė tik nusišaipė: iš kur paimsi vandens? Stai iš šulinio kas — vienas rentinys tebėr.

Lugeris liko prie trobos, o jiedu vos matomom automobilio vėžėm pasuko už tvarto. Grušas su saviškiais jau slankiojo apie „Volvo" ir, sulaukęs Zylės ženklo, atlapojo bagažinę.

Mauras įkišo savo rankas ir, rodydamas žvėries jėgą, išlupo gyvą krovinį į prožektorių šviesas.

Treninguotis suklupo atsirėmęs į automobilio galą.

— Stovėk! — riktelėjo Mauras, bet Skiperis, dangstydamas akis nuo pliskinančių prožektorių ir galbūt saugodamas nuo galimų smūgių krauju išterliotą veidą, rietėsi kaip kirminas. — Sakau, stovėk!..

Bet baisus silpnumas jį lenkė prie žemės ir kiekvienas „zyliuko" krustelėjimas varė siaubą. Zylė atstūmė Maurą, ir tik tada Skiperis išdrįso pakelti sumaltą marmūzę.

— Klok viską, ką žinai apie „audinę". Kur ją nukišot?

— Kokią „audinę"? — išmykė „stuparinis".

— Neapsimesk durneliu! — šiurkščiai rėžė Zylė. — Bliacha, vėl puolėte kažką konstruoti!..

229

— Nieko... nieko mes nekonstruojam! — lyg ir bandė

pakelti balsą Skiperis, bet Mauras sunkia letena vožė per sprandą.

Mėgino vėl susiriesti į kirminą, bet ta pati ranka pastvėrė

jį už pakarpos. Tik nuošus tyliam juokui Skiperis atgavo savitvardą. Tarsi suvokė, kad toks spurdėjimas nuo baimės neišgelbės. Atsitiesė, laikėsi sukandęs dantis ir lyg drąsinda-masis iššvokštė:

— Ar bent suvokiate, kokį bespredielą varot?..

— Ką tu nori tuo pasakyti? — nervingai sujudėjo Zylė. —

Gąsdini mus?.. Kurva, ištaškysime jus visus, žemiau Klaipėdos vaikščiositL Paaiškins dar!.. Į duobę!

Bet prieš atkeliant dangtį, kurį atstojo iškeltos daržinės durys, Zylė pats užsilipo ant jo ir treptelėjo koja.

— Ei, Žvynai!.. Tai bazarinsi ar ne?

— Baik, Zyle, dūrą stumti! — atsiliepė iš po lentų. —

Tos sušiktos „audinės" akyse nemačiau, kiek galiu kartoti...

— Netrink!.. Visas miestas pirštais į jus rodo!.. Nekalbėsi, rytoj visai užkąsim, pasimatysim per mėšlavežį, pavasarį, girdi?

Duobė tylėjo. Ir Skiperis, tarsi nugąsdintas tų dviejų

balsų, rovėsi iš vietos. Puolė į tamsą... Driokstelėjo šūvis.

Skiperis nustėro. Pasirodo, ten, kur šoko, tamsoje stovėjo dar viena „zyliukų" mašina — „aštuntukas", kuris ir saugojo duobę. Tai iš jo pylė į orą, bet žiūrint į parklupusį bėglį, to nepasakytum. Vėl pasigirdo juokas — tai išsidūrė!.. Vėjas atnešė tolimą, bet pasiutusį šunų lojimą. Rodės, visa jų ruja belekianti tiesiai čia...

— Kas ten šovė? -— piktai užriko Zylė. — Baikite durniuoti!..

Šurmulys nuslopo, tik šunys ambrijo viens per kitą. „Torpedos" iš „aštuntuko" atitempė Skiperį prie duobės.

230

— Nieko aš nežinau, — inkštė jis. — Kam man ta „audinė", kai gatvės pilnos nulinių variantų!

— O iš kur tu žinai, kad ji buvo ne nuliova, a?.. — kažkaip džiugiai pasigavo Zylė.

— Visi juk šneka!..

— Ką šneka? Kas tokie šneka? Davai, klok!

Skiperis rūgščiai nusiviepė. Zylė laukė. Vėrė akimis kiaurai, ir to žvilgsnio jėga atėmė vaikinukui žadą.

— Surinkit jį į duobę! — neapsikentęs tokio smaksojimo burbtelėjo Ovidijus. — Iki ryto viską prisimins!

Prišokę šešėliai atstūmė daržinės duris. Atsivėrė juoda kaip degutas duobė, tik patys kraštai pilkavo mėnesienoje. Mauras šveitė koja, ir Skiperis graibstydamas orą prapuolė iš akių.

— Piderai jūs! — smogė iš duobės. — Vaidinat sušiktus mafiozus!..

„Žvynas, kietas sūdžius, — pagalvojo Ovidijus, — juk jau beveik pusė paros dantimis kalena, iš kur tiek smarvės?.."

Dangtis mikliai buvo užbrazdintas ant duobės, negana to — priburzgęs „aštuntukas" priekiniais ratais užropojo ant viršaus. Zylei kirbėjo abejonė, kad kažką daro ne taip. Aišku, jei ne Smakovas, jis taip nesiardytų dėl tos nieko vertos mašinos. Gali prireikti komisaro pagalbos, todėl žūtbūt turi iškasti jo giminaičio „Audi"! Stuparas jau anąkart prie angaro, kur sukirto rankomis, nutraukdami visus karus, jau tada prikišo, kad jis su mentais į vieną dūdą pučia. Juk nujaučia, padla, kad pakaktų jam šnipštelti, numesti kokias dvi štukytes, ir

„stuparinių" lyderis pagal prevencinį važiuoja pailsėti porą mėnesių. Nors velniop tie visi komisarai!.. Ko jis bijo? Bene ką įrodys? Tik Mauras liudininkas, tik jis... Neverta jo kišti po rimtomis „lomkėmis".

v

Sūnys tebelojo, ir Zylė rado Lugerį įtemptai besiklausantį.

— Nukalėte ką nors?.. — virptelėjo jis.

231

— Ne, tik šiaip pagąsdinome. Daug kaimynų turi, girdi, kaip sukilo šunys.

— Ai, aplink vien mužikai, tas pat kas mentai — viens kitą seka ir skundžia. Kas elektrą vagia, kas samanę varo, o dabar pagalvos, kad kažkas medžioja. Negerai, kad šovė, be reikalo... — paėjėjęs už trobos galo, dairėsi. — Zinai ką, Zyle?.. Aš šoku į mašiną ir varau pasižiūrėti, kur žiburiai dega. Geriau pirmas paklausiu, kas čia šaudo, nei kad jų kas atsivilks į sodybą. Eik j vidų, ten krosnį pakūriau, šilčiau... —

jau žengdamas prie savo automobilio tarė Lugeris. — Aš staigiai apsisuksiu.

— Tai dar ką iš bachūriukų pasiimk...

— O kam? Užtenka manęs vieno plikio. Juk ne gąsdinti važiuoju.

Zylė numojo ranka — daryk kaip išmanai! Atsargus...

Nors jo teisybė — kam čia reikia, kad pasklistų kalbos, jog tokia nupiepusi sodyba naktimis prigrūsta brangių mašinų?

Tada viskas, gali peržegnoti kaip patikimą vietą, slėpti joje nuvarytą automobilį ryžtųsi tik skystaprotis.

Žvilgantis mėnesienoje Lugerio „Pasatas" išriedėjo iš sodybos.

— Kur jis išvažiavo? — atskubėjo Mauras. Jam pasivaideno, kad vos paliko bosą minutei, nepastebėjo, kaip nuėjo —

ir kažkas jam atsitiko.

— Pažiūrės, ar viskas ramu, ir grįš.

— Na jau!.. Kaimiečiai baugūs, naktį čia nosies nekis!

„Pasato" žibintų šviesos įsirėmė į mišką, nuslydo kamienų

siena ir dingo už jos.

Lojimas netilo. Regis, kiemsargiams nerimą kėlė ta gerklinga šneka, atsklindanti tokį vėlų metą nuo sudubusios dar

žinės.

— Eik, Maurai, ir pasakyk chebrai, kad tyliau bazarintų.

Visi laukai skleidžiasi.

232

Likęs vienas, Zylė nugurgždėjo už trobos kampo, šąlan

čiais pirštais prasisagstė klyną.

Siaura srovelė težleno sniegą, o Zylės akyse tebestovėjo vaizdas, kurį matė prieš nusigręždamas: medžiai, puslankiu sodybą juosiantys medžiai... Lyg žmonių šešėliai, suglaudę rankas, kad nesimatytų ginklai. Nenustebtų. Per tokią pilnatį

ir medžiai geba žiūrėti. Jautė tai visa nugara. Lyg vienu užtrauktuko čirkštelėjimu būtų apsinuoginęs — toks šiurpas nuėjo kūnu. Panašus į anąjį, kai kapinėse išvydo tuos šešėlius. Turbūt ir ten — medžiai, vos ūgtelėję ir todėl tarp antkapių panašūs į žmones. Duobkasiai... laukiantys, kol jis nustos blaškytis ir be jokio jausmo įvirs į jų iškastą duobę.

Jis žvilgtelėjo per petį. Nieko, vien pusnys, kopiančios į

kalvą, ir nė velnio neguodžianti melsvuma. Mėnulio ostija kabojo virš medžių tarytum visaregė akis, stebinti, kas čia nutiks blogesnio. Prie pat jos spinduliai buvo tokie ryškūs, kad, regis, be vargo ant jų galėjo nutūpti paukštis...

Zylė palenkė galvą žemyn tvarkydamasis kelnes. Ten, po kojomis, kažkas žybtelėjo. Taip, matė sniege kažin ką dulsvuojant, neiškentė nepasilenkęs. Pirštai sugraibė miniatiūrinį

peiliuką. Suvenyrinis niekniekis. Maža skylutė puikiausiai tinka raktų žiedeliui. Kriaunas vos sučiupinėjo, bet peiliuko geležtė suspindo it sidabras. Buvo besviedžiąs tolyn, bet persigalvojęs įsimetė į kišenę. Kartais, kai saugiklis automobilyje perdega, bus su kuo išlupti. Ir šyptelėjęs sau pagalvojo, kad jis kaip ta varna, tempianti blizgančius šūdniekius į savo lizdą, bet pasigirdus balsams nuo kiemo, pamiršo apie savo menkavertį radinį.

Prie trobos kampo vos nesusidūrė su Mauru.

— Kur buvai? — paklausė šis.

— Tu ką!.. Nė pamyžti be tavo žinios negaliu?

233

Kartais toks kūnsargio uolumas Zylę siutindavo, bet šįsyk nieko pikto nepasakęs nulingavo prie būrelio vaikinų, tarp kurių, tiesą pasakius, jautėsi smagiau nei šalia tų palaukės medžių.

Inga atsitraukė nuo kaktusų, iš žalsvos prieblandos išėjo į vestibiulio šviesą. Atidžiai nužvelgė vazonus, kuriuose stirksojo įsmeigtos lentelės su augalų pavadinimais — savotiškos jų vizitinės kortelės. Kitas vaizdas! Taip.

Iškart matyti, jog tai rimta kolekcija, o ne kokios daržininkės mėgėjos kvailiojimai. Pavartė paskutiniąją lentelę.

„Pilosocereuspalmeri. Tėvynė — Meksika. Spygliai — radialiniai. Centrinis — vienas, aplink iš šalių — aštuoni. Žiedas rožinės spalvos. Diametras — 5 cm. Augalo aukštis —

182 cm..."

O koks Donato ūgis?..

Pagalvojo, o pyktis tarsi kilstelėjo ją. Šveitė lentelę į

grindis! Vėl tas parazitas neišeina iš galvos! Trečia para nei skambina, nei pats rodosi! Išlėkė, išpūtė pas tą baidyklę, kur daugiau!.. Niekšas!..

Kraujas plūstelėjo į galvą. Stovėjo priešais kaktusus, bet nieko nematė. Lyg prieš sieną, už kurios skardėjo laimingi balsai. Grybštelėjo per plaukus, išpešė juos prilaikiusį lankelį. Pasileidusios gijos nukrito it karčiai. Švystelėjusi jais, vienu apsisukimu atsidūrė virtuvėje. Vėl išpuolė į vestibiulį, tik jau sugniaužusi kažkokį butelį. Lipo laiptais, bet po kelių

pakopų atsidrėbusi vietoje, mauktelėjo tiesiai iš kakliuko, net dantys į stiklą subarškėjo. Uk, niekšas!.. Visos jo pasturgalys-tės, vi-sos atsirūgs!..

234

Kurį laiką sėdėjo plačiai išskėtusi kojas, lyg laukdama, kol alkoholis nuplikins iki kulnų. Murktelėjo dar. Jokio svaigulio, jokio palengvėjimo, tik tas deginantis kamuolys stemplėje lyg kilpa ant kaklo. Po kito gurkšnio užsikosėjo ir atžagaria ranka nusibraukė ištyškusias seiles. Sukilo vyma, ir žiaugtelėjusi nuskubėjo į vonią. Vos vos valdėsi, bet šiaip taip patraukusi vandens tiesiai iš čiaupo, sutramdė spazmus krūtinėje, o su jais dingo ir aklo keršto troškimas.

Kam ardytis? Tepasiunta! Be reikalo visus viešbučius apskambino. Na ir kas, jei būtų jį užtikusi viešbučio lovoje su ta karve? Kam žemintis? Tai jis tūri šliaužioti prieš ją ant kelių, jis, jis, jis!..

Sverdinėdama išstyrino iš vonios. Ne, tai ne alkoholis ją svaido į šalis. Pyktis. Mirtinai įskaudintos moters pyktis.

Inga atsirėmė į sieną, kad atgautų kvapą. Užsimerkė. Įsivaizdavo, kad ji — kaktusas, sugebantis atlaikyti ilgą ilgą sausrą. Kojos tarsi įaugusios į betoną, rankos nusvirusios, lyg sulaukus poros šimtų vaisių, ir kiekviename — lygiai po tūkstantį naujų sėklų, neapykantos daigelių, kurie sudygs vos sulaukę pirmojo lietaus. O ji moka laukti. Kaip ir kaktusai. Dar niekieno nesuniokoti, neišnaikinti. Praplėšė akis.

v

Palengvėjo? Žinoma! Galėjo nusijuokti kaip burtininkė, gebanti matyti ateitį.

Juk nebuvo jokios meilės, nieko... Tik laikas, kurį praleido kartu, ir neištikimybė juos atskyrė tarsi bedugnė. Nors...

ką gi reiškia neištikimybė žmonėms, kurie nemyli vienas kito? Ko jai jaudintis? Ak taip, ištekėjo už žudiko, turėjo saugoti jo paslaptį, nešioti ją įsčiose vietoje kūdikio, bet, regis, net ir tas juodas praeities puslapis Donato nebejaudina. Trūko vienintelis saitas, atvedęs juos prie altoriaus. Jis nieko nebebijo. Juokiasi iš jos, kvailės, neįsivaizduoja, kiek toli gali siekti išduotos moters kerštas.

235

Beveik atgavusi ramybę, Inga apėjo savo numylėtinius.

Vėl iš naujo apžiūrėjo lenteles ir įbedė tą paskutiniąją — Pi-v

losocereus palmeru Čia pat už glotnaus stulpo radialiniais spygliais puikavosi zigokaktusų šeimyna. Bene pati mieliausia vietelė kaktusyne. Jie žydi, spindi žiedeliais, nors už lango žiema. Raudonos ir oranžinės taurelės atrodo netvarkingai išsimėčiusios ant ataugėlių, o kiek jų daug — galva sukasi!

Atstačiusi lūpas lyg bučiniui, kvėptelėjo salsvo aromato. Vėl užsimerkė. Svari tamsa, be jokių šešėlių, kaip ta pati begalybė, sklindanti nuo visos jos kolekcijos. Stengėsi galvoti apie ką nors malonaus: štai po zigokaktusų pražys ripsalisai, po jų — šliumbergai, o kai žiedus sukraus aporokaktusas, jau bus ir pavasaris. Taip bėgantį laiką matuoti kur kas lengviau.

Kaip ir galvoti, kad jos laukia naktis, kai išsiskleis Nakties Karalienės stebuklas...

Atsimerkė tik tada, kai suveikė apsaugos pultas. Pyptelėjo vos vos, bet tamsoje klausa buvo itin aštri. Bėgte įbėgusi į

virtuvę, užvertė galvą į ekraną. Taip, Donatas, jo automobilis lenda pro pakilusius vartus. Sugrįžo!.. Ji skubiai nuspaudė įra

šo mygtuką, žvilgtelėjo į vaizdo magnetofoną, — gerai, įrašas prasidėjo. Istorinis momentas — ilgai bastęsis, parsirado...

Niekšas. Tuo nė kiek neabejojo, ir kai sustabdė visą vaizdo įrašymo procesą, keistai suvirpėjo blauzdos.

Donatas pasirodė po kelių minučių. Matyt, kaip visada v

užtruko prie voljero. Šunys... jie jam brangesni už žmoną, jis ir pats tos pačios veislės, ir pats jo gyvenimas — šuniškas.

* — Inga!..

„Aha, šaukia, — ji vikriai pasitaisė plaukus, — tuoj puls meluoti, vaizduoti reikaluose paskendusį vyrą."

— Ak, tai teikeisi sugrįžti! — išlindo iš virtuvės Inga. —

Kokia laimė, kad dar gyvas!..

236

— Gyvas? Ką čia šneki nesąmones!

Donatas atsisagstė striukę, bet nenusivilko. Veide nė

krislelio atgailos. Tik susierzinimas matant sugižusią Ingos miną ir suvokiant, kad prieš jį stovi žmona, pritvinkusi priekaištų.

— Tai kur tu buvai? Dingai, nežinau nė ką galvoti! —

užsipuolė ji. — Negalėjai paskambinti? Bijojai, kad rankos nudžius? Šunsnukis!..

— O ko tu mane sekioji? Prieš chebrą darai gėdą!

— O tu papasakok, papasakok, kur buvai! — Inga žingtelėjo į priekį. — Ko tyli? Manai, nežinau?.. Aš tos karvės prakaitą per šimtą metrų užuodžiu!

Donatas, sužaibavęs akimis, sugriebė Ingą už riešo.

— Nedrįsk jos taip vadinti!

Ji pakreipė savo gražųjį veidelį. Net kone visai prisikišo.

— Karvė, karvė!..

Bet tuoj užsičiaupė, pamačiusi kylantį delną.

— Jei bogu, — pro dantis iškošė Donatas, — gausi į

liustrą!

— Ką?.. Trenksi man? Nori trenkti?.. — tampėsi Inga, bandydama išplėšti ranką iš kietų gniaužtų. — Grįžai tik tam, kad man trenktum? Erelis, apsišikęs erelis! Kaip tu drįsti tąsyti mane lyg kokią kekšę! Paleisk, pasitrauk!..

Ji ištrūko, bet niekur nebėgo. Buvo pasiryžusi vėl viską pakartoti iš pradžių, tačiau Donatas nuėjo į virtuvę. Inga —

iš paskos, kone lipdama ant kulnų, vėl trokšdama pažvelgti į

tą doruolio veidą. Bet virtuvėje kelią jai pastojo kėdė. Tai Donatas vikriai pastatė ją į aslos vidurį.

— Sėsk, — beveik įsakmiai tarė, — ne rietis grįžau, o ramiai apie viską pasikalbėti.

— Apie ką kalbėsimės? Apie ką?.. Gal įspūdžiais nori pasidalinti? — staipėsi Inga nekreipdama į kėdę jokio dėme-237

sio. — Per tas dienas prisisėdėjau. Pats sėskis, jei pavargai gulinėti!.. Ką, gerai pasidulkinai, kad ant kojų nepastovi?

— Ne tavo reikalas, supratai? — jis susirangė kamputyje už stalo ir tik užkėlęs alkūnes tapo panašus į šio namo šeimininką, o ne į svečią. — Aš nusprendžiau — mes turime skirtis.

— Skirtis?.. Tu nori skyrybų? — spygtelėjo ji.

Donatas linktelėjo.

— Tai dėl jos!.. Aha! Dėl tos karvės! Šunsnukis! — pratrūko jau visai nesavu balsu. — Taip ir žinojau! Žinojau, žinojau!.. Tavo skonis visada buvo kaip paskutinio mužiko!

— Kaip tik todėl ir noriu ištaisyti šią klaidą, — atkirto jis. — J u k pati žinai — apsivedėme tik dėl to, kad nepliurp-tumei ko nereikia. Viskas, tylos įžadai baigėsi, ir mes vėl laisvi žmonės. Valinam kas sau...

— Bet aš galiu... galiu...

— Ką tu gali, ką?.. Lėksi į mentūrą ir priduosi mane? —

suaidėjo visas namas. — Na ir ką tu jiems pasakysi?.. Atseit mano vyras prieš šimtą metų nukalė vieną tipą?

— Ne prieš šimtą, ne prieš šimtą!.. — jos skruostai užsiplieskė kaip ugnis.

— Eik tiktai!.. — paniekinamai mostelėjo Donatas, atrodo, galutinai įtikėjęs, kad taip ir buvo, kaip pats sakė. —

Varyk, varyk, išlok viską! Kas tavimi patikės?.. Ypač kai skyryboms bus paduoti pareiškimai...

— Aš jo nerašysiu!

— Ką?..

— Nerašysiu, ir viskas! Nesutinku... nesiskirsiu!

— Tada čiuoši su visais kaktusais į gatvę ir galėsi ten kukuoti!

— Tu neišdrįsi!.. Čia mano namai! — šūkčiojo, net rožinis gomurys matėsi. — Tik pabandyk!.. Aš nebijau tavo banditų! Nieko nebijau!.. Aš... aš!..

238

Begalinis pyktis užsmaugė Ingą. Sušnypštė, pritilo, ketino vėl drožti neberinkdama žodžių, bet Donatas nesivėlė į

rietynes:

— Uždaryk kakarinę, arba rimtai aš tave ištrenksiu į gatvę! Kalbėkimės kaip žmonės — yra problema, ją turime išspręsti. Sėsk tenai nestovėjusi!

Regis, pati tyla, persmelkusi visą prabangų namą, su-smukdė Ingą į kėdę. Suglaudė kelius, įsikirto į juos visais nagais, lyg iš to pasiutimo galėtų pusiau plyšti. Jos isterija nesutrikdė Donato. Stebėjo ją atlaidžiai, kaip žmogų, nė kiek nenutuokiantį, kiek daug jam, Donatui, reiškia šis ilgai atidėliotas pokalbis.

— Paklausyk, Inga... Aš noriu išsiskirti su tavimi garbingai. Todėl šitą namą, — pabarbeno krumpliais į stalą, — aš

palieku tau...

— Cha! Tokį namą išlaikyti ne mano jėgoms!

— Patylėk, aš nebaigiau! Turėsi ir tą savo Grožio centrą.

Projektas yra. Suveiksiu žemės sklypą, surasiu statybininkus ir užmokėsiu jiems iki rakto.

— Bet tą projektą reikia taisyti! — sučirškė Inga. — Ir sauna per maža, ir sporto salė... O be to, ir įrangą reikia susipirkti! Zinai, kiek dabar kainuoja gera kirpėjos kėdė?!

— Viską supirksiu, — nukirto Donatas, — kad tik at

šoktum nuo mano galvos. Jei to tau negana, gali išvis palikti ant ledo. Manau, pasirinkimas aiškus...

Ji nebegirdėjo kitų jo žodžių, mintys ėmė lėkti šviesos greičiu.

Rinktis? Iš ko rinktis?.. Ir dar šypsosi, niekšas! Apsimeta geradariu! O grynieji pinigai? O tas nekilnojamasis turtas, kurį susigrobė su Ovidijumi? O tos akcijos?.. Pats minėjo, kad jų vertė išaugusi trigubai... Ką, jai špygą? Pusiau!.. Kitaip teismas, teismas, teismas!..

239

Bet vos apie tai užsiminė, Donatas kaipmat nuvijo visas viltis.

— Džiaukis tuo, ką gauni! — tarė jis nepalaužiamu balsu. — Nesuprantu: kas tau nepatinka? Juk sakau, finansuosiu visą Grožio centro statybą. Vien iš nuomos galėsi gyventi kaip princesė. O jei trūks babkių, susirasi kokį chachalį —

sviestui uždirbs.

— Chachalį?.. Kaip tu drįsti! — ji visa sudrebėjo, o akyse pasirodė ašaros. — Aš myliu tave! Tave vieną!.. Myliu labai... ir nenoriu skirtis. Nenoriuuu!..

Ji užsidengė rankomis veidą ir užbliovė. Net keista, kad tokia čiuplutė gražuolė galėjo taip šiurpulingai verkti. Bet Donatui tai nepadarė anei kokio įspūdžio.

— Tu nenori skirtis su mano babkėmis, štai ir visa tragedija, — atsiduso jis keldamasis nuo stalo. — Viskas, einu miegoti... Jei gali, bliauk tyliau. Nuo rytojaus pradėsiu pakuotis savo daiktus. Dėl to ir grįžau...

Jam beeinant pro šalį, Inga sukūkčiojo kaip rimbu peršnio-ta. Neištvėrusi tos nuoskaudos, kuri varstė ją lyg viena didžiulė ietis, ūmai spyrė Donatui į koją, bet šis tik nusijuokė.

— Baik ardytis, viskas baigta, — pasigirdo jau iš vestibiulio. — Pamatysi, Inga, nuo to tik abiem bus geriau.

Žingsniai nutolo, ir atsklido veriamų durų garsas. Taip čirpia tik mažiausiai varstomos svečių kambario durys. Sugrį

žo tam, kad išeitų visam laikui. Inga nustojo virkauti ir įsiklausė. Liko viena. Labai aiškiai tai jautė. Abejinga, nejautri ir nusiraminusi. Valandėlę rymojo, lyg laukdama, ką pakuždės vidinis balsas ir visos kitos moteriškos nuojautos, bet ją supo vien spengianti tyla.

Skyrybos... Joks apmaudo kamuolys nesuspaudė paširdžių, todėl lengvai pašoko ant kojų. Taip ir turėjo atsitikti.

Užvis labiau žmogus pavargsta gyventi baimėje. Klydo, klydo 240

manydama, kad iš kito žmogaus atimta gyvybė, ta kraupi paslaptis, gali atitverti juos nuo viso pasaulio. Jie visada gyveno atskirus gyvenimus, be jokio jausmų branduolio, ir jųdviejų

aistra niekuo nesiskyrė nuo noro pavalgyti ir išsimiegoti.

Ji apsidairė. Tai, ką mato, viskas jos. Nesidžiaugė. Mintimis jau buvo tame svetimame ir menkai jai pažįstamame pasaulyje, kuris laukė jos. Tada sužiuro į ekraną, kuriame bolavo kiemo vartai. Prie tvoros šmaižiojo šešėliai. Sūnys. Donatas paleido juos, kad saugotų jo sapnus. Ta pati veislė...

Rotveileriai vienas po kito išrisnojo į šviesą. Raumeningomis kojomis įsirėžė į žemę ir pakėlė snukius, lyg ant stogo kraigo jiems į pagalbą būtų nutūpęs koks paukštis. Inga nesujudėjo.

Jie mato ją, mato nežinia ko besišypsančią, — tuo neabejojo.

Sūnys neturi vaizduotės, užtat klausa!.. Sugeba išgirsti mirties žingsnius. Jie žino, kas stovi už vartų, bet kai supras, kad nieko negali pakeisti, ims staugti. Kruvinai užsikauks!..

Inga perkreipė lūpas ir spjovė į ekraną. Šuniškos akys su-

žiburiavo it žmogėdrų. Tada ji ištiesė ranką ir išjungė vaizdą.

Stojo ramybė, tikra ramybė po nelengvos dienos.

Asta visą pusdienį miegojo ir į vakarą atsigavo. Net rado jėgų nepriekaištingai išblizginti visus buto kampus ir strimgalviais nulėkti iki parduotuvės. Torčiukas ir limonadas Dovilei, o jiems — šampanas. Nebuvo tikra, kad susidauš su Viktoru taurėmis, todėl nugrūdo į šaldytuvo apačią ir —

tekinomis į vonią. Murktelėjo, kad nuplautų tą ligoninės tvaiką, ir vėl kaip voverė iš kambario į kambarį.

Dovilė vos spėjo gaudyti mamą akimis. Apvilktą išeigine suknele, kvarkliuota ir pūsta, su didelėmis oranžinėmis gėlė-

241

mis žalsvame fone, ją irgi užvaldė laukimas. Kai žmonės ima puoštis, jie arba patys eina į svečius, arba kas nors pas juos ateina — tokį paprastą dalyką Dovilė jau buvo spėjusi įsisąmoninti. Ji sukiojosi prieš veidrodį kilnodama padurkus, kol mama nekantriai ją nustūmė. Ant lovos šleptelėjo traškantis paketas. Vikrios mamos rankos ištraukė iš jo savo naująją suknelę. Įsirangę į ją dailiai kraipydama klubus, timptelėjo porą kartų ir pasisuko į dukrelę:

— Na, kaip?.. Tinka man?

Dovilei pritrūko kvapo. Krūtinės iškirptė ir rankovės pagražintos kailiukais... Čia tai bent! Ir gula gražiai, lyg vanduo nuo pečių tekėtų.

— Taip, taip!.. — j i suplojo delniukais.

Ją pagavo smalsumas. Jos abi gražios. O ko jos laukia?..

— Pamatysi, — nesileido į kalbas Asta, — pakentėk iki vakaro.

Vakaras čia pat. Ir ji kentėjo. Kol mama, šiek tiek pasida

žiusi, išėjo iš miegamojo. Kilniaširdiškai leido kuistis po stal

čius, net parodė, kur paslėpė tuos atvirukus, nukentėjusius nuo jos žirklučių. Tik perspėjo neliesti jos brangių dažų. Vienu prisėdimu Dovilė išvertė visą stalčių. Beveik nieko įdomaus. Aiktelėjo, kai perlamutriniai karoliai pabėgo nuo siūlo, pažiro lyg ledo kruopos. Mama įkišo galvą ir, užuot subarusi, nusišypsojo. Miegamojo kilimas spindėjo nuo karoliukų, panašiai suspindo ir mamos akys.

— Padūkėle tu mano, — tiek tepasakė.

Sutarškėjo kavos puodukai, barkštelėjo lėkštė — mama svetainėje dengė stalą, ir Dovilė visai išdrąsėjo: čiupusi pilniausią kvepalų buteliuką, pašlakstė lėlę. Juk ji irgi laukia sve

čių... Tuoj pat iškėlė iš lovos, šniurkštelėjo nosyte — kvepia, ir dar kaip kvepia!.. Pūkšdama nusitempė savo numylėtinę prie veidrodžio. O, kokia dičkė!.. Per visą pilvą... O akys? Ar jos tokios pat didelės ir gražios kaip ir jos? Gražesnės? Aha, 242

žydros kaip dangaus lopinėliai. Ir plaukai kaip tikri, gal juos papuošti karoliukais?..

Bėgo mamą klausti patarimo. Juk jos tokia gera nuotaika šįvakar, patars, bet vos įkišo riestą nosį į virtuvę, išgirdo:

— Eik iš čia!.. Negalima!

Tabako dūmai pakuteno gerklę, ir Dovilė uždarė duris.

Vėl nušnarėjo į miegamąjį. Mama rūko tada, kai esti pikta, geriau pasisaugoti. Nieko, kai svečiai ateis, pralinksmės. Bet valandos bėgo. Kad ir kiek mama dažėsi lūpas ir tykino prie durų, už jų buvo tyla. Tik vėjas klebeno laiptinės duris ir mama niaukėsi, lyg numanydama, kas atsitiko jos kvepalams.

— Dovilyte, eik miegoti... Jau vienuolika. Rytoj į mokyklą.

— Tai į svečius niekas neateis?

— Į svečius niekas neateis, — keistai atkartojo mama klodama lovą.

— O jeigu?.. — spyrėsi.

— Pažadinsiu... Būtinai. O gal atpjauti tau torto?..

Ne, Dovilė nenorėjo. Su svečiais smagiau... Būtų pagyre ir ją, ir jos lėlę. Liūdna, tai kam tos vaišės? Ir ji dūsavo it senučiukė, kol mama nuvilko suknelę. Šventinės nuotaikos neliko. Šmurkštelėjo po antklode, leidosi apklostoma, ir tik kai mama išėjo, prisitraukė arčiau lėlę, kvepiančią lyg citrinomis, lyg rožėmis. Nuspyrusi patalo kraštą, iškišo ploną it degtukas kojytę. Laikrodžio tiksėjimas pasirodė panašus į žingsnius, bet tuoj pat ir jie nutolo, kaip visada prieš užmiegant.

Asta prisidegė nežinia kelintą cigaretę. Nenusėdėjo vietoje, bet ir prie lango vengė artintis. Bijojo susidurti su aklina tamsa, vaizdavosi, jog dar pakankamai šviesu, kad ant laiptų

pasigirstų žingsniai. Viktoro eiseną pažintų iškart. Jau daug sykių taip laukė. Nuo besaikio rūkymo skaudėjo krūtinė. Gal ne vien dėl to. Laukimas — irgi skausmas. Kaip ir kaltės suvokimas. Dėl vakarykščio įvykio nė kiek nesigailėjo. Viskas iš

243

nevilties... Savižudė. Regis, jis nepatikėjo, kad ji buvo pasiry

žusi šuoliui į nebūtį, norėdama pabėgti nuo tos prakeiktos praeities, kai pirmiausia patyliukais nužudė visas mintis apie jį, Viktorą. Ji pabandė savaip susitvarkyti gyvenimą, bet kas iš to išėjo? Nieko apčiuopiamo, dėl ko norėtųsi gyventi. Meilė? Jos meilės naktys? Kiekvienas susižavėjimas buvo laikinas ir pasikartojantis kaip ūmėjanti ir nuslopstanti liga. Nesutiko nė vieno vyro, kad ir kokius džentelmenus jie vaizdavo, nė

vieno, kurį labiau už prasišviečiančius šilkinius gipiūrus jaudintų jos akys. Niekas nenorėjo pažvelgti į jas. Niekas netroško išvysti, kas dedasi jos sieloje.

Ir Viktoras toks pat. Jo pasiklausius, galima pamanyti, kad jai buvo gaila tų keliasdešimties centų pašto ženklui. Dieve tu mano, pergulėjusi su pusšimčiu vyrų, tik beprotė galėtų

manyti, kad jis vis dar laukia jos laiško! Lyg laikas, vos paskelbus nuosprendį, būtų sustojęs ir visa, kas gyva, sustingę stop kadre. O pats?.. Vos išėjęs į laisvę, įsimyli kitą! Tai kam tie laiškai? Susirado piemenę minkštu užpakaliu ir kaučiukinėmis krūtimis, tegu džiaugiasi...

Asta tėškė delnu į stalą. Kad tik nebūtų tylu!.. Ją apsėdo ta pati keista būsena — sakytum, turėtų bėgti, lėkti, norėdama išsigelbėti. Nuo ko gelbėtis?.. Nuo užmaršties? Nuo vienatvės?.. Nerimas lyg milžiniška žvėries letena užgulė širdį.

Surado akimis laikrodį ir nervingai panardino pirštus į plaukus. Vidurnaktis! Taip ir manė, to ir bijojo — jis nebeateis.

Veltui kaip kvailė išsipustė! Ir tegu pasiunta!.. Tegu negyvai užsikrato su ta savo gražuole! „Užsimiršti, užsimiršti, — susi

ėmė smilkinius Asta, — kad galvoje būtų tuščia tuščia!.."

Ji lengvais žingsniukais nubėgo į prieškambarį, tik dabar nė minutės nesugaišo, kaip paprastai, glusčiodama prie durų. Pastvėrė telefono aparatą ir plakdama laidu nuvinguriavo į virtuvę. Turėjo prisėsti, nes viskas aplinkui ėmė banguoti, 244

lietis į blyškias dėmes. Bene iš nevilties jos akis ima temdyti ašaros? Velniop!..

— Laimi!.. — sunkiai sukvėpavo į ragelį. — Laimi, čia aš, Asta... Tuoj pat atvažiuok, girdi? Man blogai, labai blogai... Ne, nieko neatsitiko... Nemeluoju! Sakau, atvažiuok!

Jokio šampano! Ne, nereikia... Nenoriu būti viena... Taip, nežinau kur, bet kur nors, man tas pat... Gerai, laukiu, tik nedrįsk manęs apgauti!..

Belaukdama jo įstengė nuryti ir kelis kavos gurkšnelius.

Toks pat kartumas kaip ir vaistų, kuriuos saujomis rijo prie tos piemenės durų. O be reikalo!.. Suteikė gyvatėms džiaugsmo! Žiūrės dabar į ją kaip į šiukšlę, kuriai išgelbėjo gyvybę.

Asta kaip kulka šovė prie vonios veidrodžio. Pažvelgė į

save visai kitaip, lyg stebima restorano prieblandoje blizgan

čių akių. Gundanti ir šalta. Atšiauri ir jausminga. Teisus buvo Viktoras, sakydamas, kad jos mulatiškos lūpos ir platūs skruostai prikausto jo dėmesį. Ji pati sau patinka. O ką?.. Kas gali smerkti moterį, kuri neturi jokių kompleksų? Ir figūra visai nieko. Ta jo Melita kaip lenta...

Po pusvalandžio į kiemą kažkas įburzgė. Ji pažvelgė laukan ir išvydo potekinomis laiptinėn skubantį Laimį. Regis, išgirdo, kaip sniegas gurgžda po jo kojomis, o jį patį vejasi nerūpestinga nakties dvasia, ištrūkusi iš viešbučio koridorių

ir restorano prieblandos. Asta patamsiais nutipeno iki miegamojo. Dovilė miegojo. Snarpštimą gožė vienodas laikrodžio tiksėjimas. Vėl ant pirštų galų ištykino, perėjo svetainę, uždarė duris. Skubiai apsiavė aulinukais. Kailinius po pažastimi — ir į laiptinę!

Laimis iš netikėtumo net loštelėjo atbulas.

— Ei, kas atsitiko?.. Kur tu rauniesi?

— SaL Vaikas neseniai užmigo, — tyliai pasuko raktą. —

Važiuojame, važiuojame kur nors! Į barą, restoraną ar pas tave, kur nori... Nusikaliau, nebegaliu!

*

245

Ir ji pirma jo ėmė lipti laiptais žemyn. Laimis straksėjo iš

paskos. Buvo pripratęs prie naktinių išvykų, bet šįkart nieko nesusigaudė. Kur jiems važiuoti? Bandė pajuokauti, užsimindamas apie stoties bufetą ir pigias dešreles, bet ji kuo rimčiausiai patikino turinti pinigų — tenesuka sau galvos, nenubiednės...

Sulipo į automobilį, bet Laimis delsė paleisti variklį. Asta stebėjo jį iš po kailinių apykaklės. Lyg žvėrelis, prisidengęs puria uodega. Kruopščiai sulaižyti plaukai. Šukuosena nesikeičia — kaip senose nuotraukose. Trūko dailių ūsiukų —

būtų kaip iš akies trauktas Mefistofelis. Šiuolaikinis. Vietoj sielos pardavinėjantis kūną. Jos kūną. Bet niekada nežiūrėjo į

ją kaip į paskutinę šliundrą. Geras žmogus.

— Astule, — pasisuko jis, ir veide neliko jokio gudravimo, — sakyk tiesiai: kas atsitiko? Juk matau — tavo nuotaika kaip per laidotuves.

— Pasiilgau tavęs, o ką?..

— Manęs? — Laimis nepatikliai pakraipė galvą.

— Nykstam iš čia, — murmtelėjo Asta. — Man smegeninėje pradėjo kruštis mintys apie gyvenimo prasmę. Norisi staugti kaip senai bobai. Na ko žiūri?.. Surasti man klientus esi greitas, o draugu pabūti tai jau ne?.. Spausk!.. Įsivaizduok, kad aš tavo panelė vienai nakčiai, kuri trokšta prasiblaškyti...

— Ak prasiblaškyti! Supratau! — atkuto Laimis. — Tada laikykis!..

Užkaukė variklis, mašina sudrebėjo staigiai šokdama iš

vietos, ir Laimis tuoj pat užgulė rankinį stabdį. Asta klyktelėjo. Jai pasirodė, kad sukdami tokius beprotiškus ratus jie įlėks į laiptinę, bet Laimis laiku atleido stabdį, ir mašina pulte puolė iš kiemo.

Gatvės šviesos ėmė artėti it pašėlusios, o žvėriška trauka sumėtė Astą sėdynėje, rodos, keliais stuktels sau į dantis...

246

— Laimi, baik!.. Baik!.. — šūkčiojo ji, ieškodama kur įsitverti.

— Variklis — trys litrai! Ech, prokačiuuu! — spiegė kartu ir Laimis. — Pavėžėsiu ponią iki Džiuginėnų!

Asta užsiėmė burną. Mašina aklomis puolė į gatvę. Kažkokia jėga ją blaškė kaip guminę valtį, ir ji vėl nuoširdžiai kvyktelėjo. Vos atgavusi pusiausvyrą, trenkė jam į petį.

— Užsimušime!..

— „Ir žūsime mes griovyje, Adele!.." — uždainavo jis iš

visų plaučių.

Juodas asfaltas sublizgo nuo greičio. Bukas mašinos priekis, regis, ieškojo tiktai kliūties, viskas aplinkui švilpte švilpė.

— Žiūrėk, dvylika laikau!.. — rėkė Laimis, panarinęs sprandą lyg sėdėtų tanke. — Keturiolika... Eik tu sau!.. Aleliuja!

v

Žiema, slidu, o priekyje tiltas! Juk nepraskris pro viršų, —

šiurpo Asta ir be paliovos šūkčiojo:

— Baik!.. Baik dergtis!.. Laimi!..

Kažkas tarsi užkrito ant mašinos — taip staigiai ėmė mažėti tas milžiniškas greitis. Laimis patenkintas žvilgtelėjo į Astą:

— Na, kaip? Dabar norisi gyventi?..

-— Kiaulė!.. — visa burna atsikvėpė ji.

Automobilis slinko tuščia gatve, išraižyta šviesos ir šešėlių, o tiltas atsidūrė toli toli. Jie važiavo taip pamažu, kad Astai pasivaideno, jog ji pati eina kelio viduriu. Miestas vėl atgavo pirmykštį atsainų švytėjimą.

Ji griebėsi cigaretės. Stengėsi nuduoti, jog dėl tokio beprotiško jodymo be galo įsižeidė, bet Laimis pernelyg gerai pažinojo Astą, kad šoktų atsiprašinėti. Juk jie niekuomet nesipyko ir uždarbį dalydavosi sąžiningai.

— Fu, kaip išgąsdinai!.. — sulig pirmu dūmeliu galutinai atsigavo Asta. — Paršas tu nelaimingas! Vos neapalpau!

247

— Stresas prieš stresą — geras vaistas, — Laimis viena ranka ieškojo kasetės. — Atsipalaiduok, Astule... Su manimi nepražūsi. Va tuoj muzikikę įkalsiu, ir vėl viską pakartosime...

— Ne, ne! — griežtai paprieštaravo. — Man jau gana, nė

nebandyk!..

Sodri muzika trenkė kaip griausmas, o Laimis vis garsino ir kinkavo į taktą. Bet kailiniuota gražuolė ir vėl nepatenkinta:

— Išjunk!.. Aš nevirškinu to Fredžio MerkurioL

— Nu čia dabar! Kodėl?..

— Nevirškinu, ir tiek!

— Todėl, kad gėjus?

— Gėjus?.. Nežinojau... Tada tuo labiau! Iš jų jokios naudos!

Muzika nuslopo. Asta vėl prisiminė Viktorą. Tai jis dėl

„Qween" eidavo iš proto, panašiai kaip dabar dėl Melitos.

Niekas, niekas tenedrįsta jai to priminti! Laimis nesiginčijo, pakeitė kasetę. Buvo paslaugus, norėjo toks būti. Nuvilnijo lyriška melodija, tarsi susiliejo su nakties sidabru. Moters balsas. Ilgesingas, bet negraudus. Pakenčiamas... „Pontiakas"

prisiglaudė prie kelkraščio ir sustojo. Laimis tikrai nežinojo, į

kokį miesto galą važiuoti.

— Kas toliau? Į kokią velnio skylę lendam?..

— Nežinau, Laimi, man vis vien... kad tik nebūčiau viena. Į restoraną, į barą, kur tik nori. Dieve, lyg nebūtų kur nusitrenkti!.. Važiuojam ten, kur gausime išgerti.

— Sakai, išgerti?.. — kažką galvojo Laimis.

Asta pastebėjo jo dvejonę. Alkoholis jo niekada nežavėjo, nejaudino taip, kaip moterys, ir ji pabandė atspėti jo mintis — vyro, kuris nebuvo gėjus, o šią naktį — netgi ir suteneris. Prieš prabildama spėjo pagalvoti apie savo balsą —

dabar jis turi priminti šilko, naktinio šilko šnaresį...

— Galime pas tave... Arba į viešbutį, kaip anksčiau, kai susipažinome.

248

Jis pažvelgė į Astą taip atidžiai, tarsi iš tikro ji ką tik nuo šaligatvio būtų atsidūrusi jo mašinoje. Nematė atkištos krūtinės, nesusidomėjo ir prielankia šypsena.

— Graži tavo suknelė. Kietai atrodai, -— pagaliau tarė. —

Važiuojam, žinau vieną neblogą vietelę... Gera muzika ir ap

švietimas, galėsime pašokti...

— Tu nori su manimi pašokti? — netikėjo Asta. — Tu rimtai, Laimi, ar juokauji?

— Na taip... kas čia tokio? — kiek sutriko jis. — Juk lyg ir susitarėme — tu mano panelė vienai nakčiai, o be to, mes gi draugai, tiesa?..

Tai nebuvo tas veidas, gebantis plėšriu žvilgsniu įsikirsti į

moterį. Ir ūsiukai jam visai netiko. Asta vos atsispyrė pagundai prisiliesti prie jo rankos, užkeltos ant vairo ir kiek virpan

čios. Nors galėjo apsirikti — juk buvo tamsu. Tačiau buvo gera galvoti apie tai.

— Tu gali mane pabučiuoti? — sušnibždėjo. — Ne taip, kaip visi?..

— Pabučiuoti?

Jis linksmai nusijuokė ir neryžtingai, lyg sustirusiais nuo šalčio pirštų galiukais palietė jos skruostą. Laikė pirštus arti jos lūpų, lyg bandydamas nubraukti tą liūdną šypseną. Paskui pasilenkė, ir kai vos vos prisilietė savosiomis lūpomis, tą akimirką Asta pasijuto nuoga kaip niekad iki tol...

Lugeris užgesino automobilio variklį. Tylu, tik kažkur dusliai it iš po žemių amtelėjo šuo. Pabandė

nusirąžyti, bet gal sėdynė buvo per ankšta, o gal pernelyg tylu, kad lengvai nuvytų rūpestį. Atsipūsti nesisekė, kažkas 249

gniaužė kvapą. Mėnesiena keistai maišėsi su šešėliais, ir vos išlipęs iš „Pasato", pajuto dar vieną, atsiskyrusį nuo ūkinių

trobesių. Krūptelėjęs kažką pačiupinėjo po vatinuku, bet giliau rankos nekišo. Sugurgždėjęs sniegas tarsi pramušė tylos sieną. Iš trobos, kur lygia, ramia šviesa degė vienintelis langas, atsklido prislopinta šneka ir krizenimas. Ir šešėlis įgavo pažįstamus bruožus — Mauras. Tamsoje jis atrodė lyg galva

žudys. Ypač kai virš sodybos kybo toks kruvinas mėnulis.

— Na, kaip?.. Ramu aplink? — paklausė jis Lugerį.

— Ramu... Buvo vienoje vietoje mužikai sukilę. Kaip ir sakiau, pamanė, kad kažkas medžioja, — sutrypčiojo slėpdamas ausis po kailine vatinuko apykakle, — bet nieko, paba-zarinau, gramą padarėme, žodžiu, nusodinau... O kur Zylė?

— Troboje... Beveik visi tavo chatoje.

— O tu kur čia vaikštai?

— Ai, grįžtu nuo duobės. Tiems dielcams šio to paėsti nunešiau.

— Pietų pertrauka?.. — šyptelėjo Lugeris. — Ir ko davei?

— Ką čia duosi! Radau troboje ant stalo kažkokį šokoladuką...

— Šokoladuką? Vieną dviem?..

— Ne, bliad', lašinių tris gabalus keturiems!.. Prasisuks ir taip! Juk ne šerti čia atsivežėme. Kol tyli, apie tą mašiną nė

bū bū, tegu letenas čiulpia! Eime į vidų, ten šilčiau.

Ir Mauras potekiniais nušvytravo į trobą. Lugeris pastovėjo truputį. Tiek, kad pakaktų įsitikinti, jog kieme liko vien jo šešėlis. Sviesi naktis, anava kaip mirga žvaigždės!.. Tada nuskubėjo Mauro pėdomis. Kas žingsnis cypteliant sniegui it koks dyglys perverdavo. Et, būta čia ko nerimauti!..

Kai trinksėdamas įžengė į virtuvę, ankštą nuo „zyliukų"

galvų, niekas pernelyg ir dėmesio neatkreipė, kad tai jis, sodybos šeimininkas, parsirado. Zylė sėdėjo šilčiausioje vietelėje — ant medinio suolo prie koklinės krosnies. Užė ugnelė, 250

bet ji girdėjosi tik protarpiais, kai trumpam nutildavo nedaili vieno iš vaikinų šneka. Lugerio pasirodymas nė kiek neišmu

šė jo iš vėžių, ir jis tęsė tuo pačiu šiurkščiu balsu:

— Karoče, sako: esu ubagas, iš kur tokie pinigai!.. Beveik tiesiai: valinkite, duchai, su savo nalogais!.. Galvojome vietoje sunešioti, bet Valikas va sako: šūdas gausis — įsiraus į

prekybos salę, dar kokia boba mentus iškvies, ir machalinkis paskui su jais!.. Atvažiavome prieš darbo galą. Kaip nujausdamas pideras porą valandų į lauką nelindo. Pasirodė su kažkokiu mulu, atseit apsauga!.. O mūsų, atrodo, visi septyni...

Sukalėme tą žlobą, dujinį pistoletą atėmėme, o tą spekuliantą opsia į bagažinę! Panašiai kaip Skiperį... Gazo!.. Davėme čiongo per visą Klaipėdą!.. O Gerka savo vosmiorkei moskvičines padangas užsidėjęs!.. Žinot, siauresnės, rupūžės, atseit pigiau... Ties posūkiu ant dviejų ratų kai atsistojome, vos šaibom nenuėjom!..

— Gerka vieną sykį prisilakstysi — įsiterpė kažkuris, bet smarkuolis įsijautęs tęsė toliau:

— O tas bagažinėje, matyt, galvoja: o Jėzau, pas tikrus pridurkus papuoliau! Ištraukėme miške, žiūrim — visas klynas garuoja! Apsimyžo, šustryla, chi chi chi!.. Nieko nelaukę — į

galvą!.. Nalogas jau nebe štuka — dvigubai!.. O tas jau vos liežuvį iš baimės apverčia. Geras, su viskuo sutinka, pas mamą nori grįžti, bet mes varome do konca... Valikas jam sako: paskolink dešimt štukų. Tas — gerai!.. Primetate, koks buvo išsigandęs? Valikui — dešimt štukų!.. Chi chi chi!.. O paskui vieną rimtą navodkę davė. Atseit padpolnas biznierius, kietai šaibas varosi. Savo rankute telefoną, adresiuką surašė...

— Kas toks, kas?.. — sukluso Grušas. — Reikia skaus-minti, kol Stuparas neužlaužė.

— Tuoj!..

„Skacas" rimtu veidu ėmė duotis po kišenes, kol ištraukė

suglamžytą popiergalį. Krosnis garsiai spragtelėjo, bet Zylė

251

spoksojo tik į sieną, kur kabojo kažkoks paveikslas, vienintelis akį traukiantis daiktas prišnerkštoje kaimo troboje.

— Va... — nudyrė akis savimi patenkintas jauniklis, —

ką tas mižnius čia parašė... Ba...Barujevas...

— Bagujevas, bliad', skaityti nemoki! — Grušas žvilgtelėjo į Zylę, ir abu vienu metu vos vos šyptelėjo. — Kupčius, tas pats... Gali jį pamiršti.

— Kodėl?

— Todėl, kad Kupčius mums seniai moka, — atsiliepė

Zylė. — Ir tą tavo biznierių pats iš šūdo ištraukė, ant kojų

pastatė. Jie kartu varė, žinau. O dabar, bliacha, pagatavas bet kam priduoti... Šitaip už gera atsilygina? Chuinia gausi!.. Jei taip, tai kalkite dar štuką žalių, tegu susimoka už liežuvį.

— Gerai, įtriūbinsime dar!.. — linktelėjo „Škacas". Atrodė kiek nusivylęs, kad iš pirmo žvilgsnio naujai atkapstytas verslininkas pasirodė besąs seniai nurytas kąsnis. Jautėsi apsimovęs, bet niekas iš to nesišaipė — neįmanoma žinoti visų, kurie moka Zylei, o kartu ir jiems. Bet ir trys tūkstan

čiai dolerių neblogai: pusė jiems, pusė — į „obščiaką", kentėti-galima...

Lugeris jautėsi kiek nejaukiai. Grušas, Valikas, Gerka, Gnyda — Zylės smogikai. Mieste sklando kalbos, kad jie tvarko Šeimos reikalus, kai ima kvepėti rimtu susidūrimu.

Ir su kitų miestų Šeimomis aiškinasi, ir Specą, ir Ciganį, galimas daiktas, kuris nors iš jų nuėmė. O jis kas?.. Skruzdėlė. Tamposi su mašinomis, atlieka kapeikėlė — ir džiaugiasi Zylės užnugariu. Apie didesnius pinigus tik pasvajoti, kai pagrindiniai Zylės žmonės užsivirina iki dešimties gabalų per mėnesį.

Jis nustojo vaikštinėti lyg nerasdamas sau vietos. Buvo laisva prie Ovidijaus, bet ten sėstis nenorėjo. Sustojo prie šaldytuvo. Taip ir manė: kas geresnio būta, seniai iškraustyta, vien konservai likę, o šito turbūt nepastebėjo... „Petrovka".

252

Litrinis butelis. Kontrabandinė, kokią patys „zyliukai" vilkikais grūda į Rusiją, bet pats Ovidijus neprieštaravo, kad kolektyvas praskalautų gerkles. Šiaip jis buvo griežtai nusistatęs prieš girtavimą, bet, kaip pasakė, šįkart dėl kenksmingų

darbo sąlygų, kai toks šuniškas šaltis, galima...

— Jo, šaltis kaip reikiant, — paantrino Mauras, plačiu užpakaliu ramstydamas palangę. — Tie duobėje dabar kaip vokiečiai prie Maskvos stimpa, trata šiknelės, oi trata!..

Lugeris atsuko butelį ir ėmė varstyti spintutes ieškodamas taurelės, bet Zylė pasiekė ant stalo stovėjusią stiklinę.

Papūtė ir atkišo:

— Davai, pilk!.. Nėr čia ko vazotis su čierkomis. Tik nepilną, pusę...

Pakampes nusėdę „zyliukai" stebėjo drąsų savo boso mostą. Išlenkė degtinės pusstiklinę kaip vandenėlį. Sulaukę savo eilės, darė tą patį, bet jokio entuziazmo nerodė. Buvo tylūs, tarsi prieš savo valią susikaupę. Retai kada jie visi susibėga krūvon. Dažniau spręsdami problemas, o ne švęsdami eilinę pergalę. Gerai pagalvojus, ir tos pergalės menkos — vieną kitą naująjį lietuvį užlaužia. Kasdienybė, net sėkme nepavadinsi. Taip jau įprasta, kad stipriausieji džiaugiasi mažiausiai.

Zylė pasimuistė. Įšilęs oras paskleidė kažkokį nemalonų

kvapą. Lyg suplėkę skudurai dvokė, o gal kas be jokių ceremonijų nusišlapino kuriame nors trobos gale, kai namo sienos nė nesapnavo tiek svečių. Ir dar ta degtinė — nešildanti, tik gerklę graužianti. Kur buvęs, kur nebuvęs, į jo akiratį vėl pateko tas paveikslas ant sienos.

— Ei, Lugeri, — nežiūrėdamas į jį visus balsus nustelbė

Zylė. — Iš kur tą šedevrą ištraukei?

— Ką, ar šitą? — kilstelėjo ranką trobos šeimininkas. —

Kai sodybą nusipirkau, jis čia jau buvo. Ai, pagalvojau, vištų

nelaikysiu, tai nors tie paukščiai tegu tabaluoja.

253

Visi sužiuro į paveikslą, blausiai spindintį menkoje lemputės šviesoje.

Apsiniaukęs dangus. Susigrūdę debesys — it iš švino. Ir properša, ryškus spindulių pluoštas, lyg prožektoriumi į duobę. Paveikslo kampe du paukščiai. Vienas didžiulis, išskleidęs tamsius kaip ir debesys sparnus, matyt, maitvanagis, o gal vištvanagis, aštriais nagais taikęsis pastverti mažąjį, pilką kaip žemės grumstas. Trumpi šito sparneliai, trumpi. Vyturys?.. Velniai žino! Varną ar balandį atskirtų, o čia kažkoks nupiepėlis. Gal zylė?

Apie tai ir galvojo.

Kad jis tas paukštis... Persekiojamas, nematantis mirties šešėlio, tik girdintis galingų sparnų šlamesį. Vienas mostas, kitas... Ovidijus turėjo nuojautą, kuri lyg šeštasis pojūtis saugodavo nuo pavojų, bet dabar nuo ilgo spoksojimo ji tarsi atsigręžė prieš jį patį. Lyg jis jau nebe tas maitvanagis, antskrydis po antskrydžio platinantis sau vietą po saule. Kur mintimis bepultų, visur jautė, kad esama kažko pražūtingo.

Bet kas jam?.. Paliko įtarus kaip senis? Kažin. Doncė, jo pasitraukimas sujaukė visas mintis? Tikriausiai. Donato nelikus, ėmė kirbėti dvejonė — kažką daro ne taip. Abejonės — štai iš ko susideda jo dienos ir naktys.

Negirdėdamas aplink klegančių balsų, Zylė vis negalėjo atplėšti akių nuo to paveikslo. Ne, iš tikro, dailininko teptuko nė nesapnavęs. Reprodukcija, kičas, kokio pilna bažnyčios šventoriuje per didesnius kaimelio atlaidus. Bet jį pakerėjo ta nelygi kova, panašesnė į grakštų susidūrimą. Tarsi stovįs po ta švinine dangaus marška, viską matąs iš apačios medžiotojo akimi. Ok, piltų į tą didįjį!.. Nors mažiukui kas iš to? Už kito debesies — kitas lenktas snapas, nauja pasala. Nustelbdamas visus balsus, Ovidijus tarė:

254

— Tam paukštukui — chaną!

— Jo jo, žvirbliui batai, — regis, Lugeris galvojo apie tą patį. — Gražus paveikslas — capt, ir viskas...

v v

Žvirblis? Nežinia ko Ovidijui palengvėjo. Rimtai. Žvirblis! Kaip nepagalvojo?

— Į saulę reikia skristi, į šviesą — ten išsigelbėjimas, —

tarsi pats su savimi kalbėjosi Zylė. —Jei nupiešta, vadinasi, ten.

Lugeris neberado kur įsiterpti. Ko čia narstyti tokią banalią situaciją? Pastebėjęs skvarbų Ovidijaus žvilgsnį, dėjosi abejingu, vėl įniko vaikščioti paskui tuščią stiklinę, vis pripildamas tiksliai, kaip sakė Zylė — iki pusės, taip, kad skaidrų

skystį paslėptų sugrubę, nežinia ko virpčiojantys pirštai. Zylė

vėl nusigręžė į sieną. Įsispoksojo į paveikslą, lyg laukdamas, kol paukščiai atgis, užvaldytas įsitikinimo — turi atgyti...

Mobiliojo telefono skambutis pažadino Šeimos lyderį iš

susimąstymo. Žvilgtelėjo į ekranėlį. Akimoju sumojęs, kas ieško jo tokią gūdžią naktį, išbildėjo lauk. Niekas negirdėjo, ką jis kalbėjo po žvaigždėtu dangumi, bet kai vėl su šalčio tumulu įvirto, veidas atrodė prašviesėjęs.

— Atsirado, va taip!.. — šūktelėjo patenkintas. — Atsirado ta sušikta mašina. Rado paliktą prie dviračių treko. Patys mentai paskambino.

— Permyžo Stuparas, taip ir galvojau! — atsipūtė Mauras.

Grušas ir kiti vaikinai didesnio džiaugsmo neparodė. Aišku, smagu, kad viskas taip ėmė ir pasibaigė, tačiau tokie kaip Valikas ar tas pats Gerka įpratę didesnes pergales skinti. Todėl kažkuris bandė kalbėti, kad Stuparas turėtų sumokėti už

įžūlumą, bet Ovidijus tai nuleido negirdomis. Grušas ėmė

sagstytis striukę.

— Tai ką?.. — apžvelgė visus. — Turistinis baigtas! Gaila, sakau, būčiau rytą iki miesto pašokęs, mėsos parvežęs, šašlykų būtume pasikepę...

255

Degtinės niekas nebegėrė. O kam? Tuoj bus mieste, jei turės sveikatos, galės sulįsti į naktinbarius ir normaliai prisibaigti, o ne čia, tarp to kaimiško dvoko.

— O ką su tais balamūtais darom? — paklausė Gerka, šalto veido tipelis, kurio jaunimas akylai saugojo duobę. —

Paleisti ant plento — ir tegu varo savo chodu?..

— Ne, ne! — paprieštaravo Zylė jau eidamas prie durų. —

Sukiškite į „Volvo" bagažinę ir iškratykite miesto centre.

Negalima šios sodybos apšviesti, gal prireiks dar... Maurai, važiuojam! O tu, Lugeri, lieki?..

v

Sis linktelėjo.

— Tada chatą galėtum išsiplauti. Bliad', jaučiu, visus drabužius reikės į cheminę valyklą nešti. Gerai, chebra, varom namo!..

Po valandėlės balsai ir durelių trankymas nuslopo. Automobilių šviesos nutolo link miško. Dar kilometras, ir visos įsuks į plentą. Lugeris užgesino šviesą ir išspūdino į kiemą, išvagotą mašinų vėžių. Tiek liaudies čia dar nebuvo. Regis, viskas baigėsi, baigėsi laimingai. Stovėjo šaltyje, kol virš žybsinčio sniego ir pačios sodybos, pagaliau ir jo ausyse įsiviešpatavo iki tol negirdėta tyla.

Laimis buvo teisus. Naktinis klubas, į kurį

jie atsibeldė per visą Klaipėdą, buvo vertas ir ilgesnės kelionės. Pateko į šviesos jūrą. Garsi muzika, žemais dažniais drebinanti krūtinę, kedenanti drabužius, gožė ausis, bet nuo to darėsi linksma. Asta pasijuto tokia nerūpestinga, beveik kaip tais laikais, kai į diskotekas lydėdavo tik Viktoras. Susigriebė

256

jau galinti galvoti apie jį be širdgėlos. Ji pasiliko kažkur anapus tos spalvotos miglos, kuri tvyrojo salėje, globdama šokančiųjų figūras. Regis, jie atsidūrė ten, kur žmogus prieš

savo valią sugeba būti laimingas.

— Tau čia patinka? — klausė Laimis perrėkdamas ritmingą muzikos pulsavimą.

— Taip, taip!.. Viršūnė!.. — šypsojosi Asta.

Jie pasuko ten, kur buvo tylėliau. Susirado nuošalesnį

staliuką. Iki scenos, iki jos pragariško trenksmo, kur liūliavo šokančiųjų kūnai, beveik šimtas metrų. Žalias jaunimėlis reiveriškomis palaidinėmis, marškiniais, ryškiais apdarais daugiausia būriavosi prie baro, o čia, ant pakylos, rimtesnė publika, daug merginų. Asta visų pirma konkurentės žvilgsniu apmetė jaunus veidelius. Į tas, kurios sėdėjo bernų kompanijoje, dėmesio nekreipė. Ne, Laimis jų nedomina. Ir ji su meile pažvelgė į jį, kažką aiškinantį prišokusiam padavėjui. Jo smakras, tie dygūs šeriukai... Ją vėl užklupo bučinio svaigulys. Vėl pasijuto kaip moteris, kuriai tarsi netyčia iki klubų

atitrauktas užtrauktukas, bet to niekas nepastebi, tik jis, parodęs šią stebuklingą vietą.

Padavėjas išnyko, ir Laimis nusitempė Astą į šokių aikštelę.

Dieve, ji ir pamiršo, kaip šokti!.. Bet krykštė. Laimis taip įsukdavo ją, kad kvapą gniaužė. Asta ieškojo artumos, su keistu džiaugsmu glaudėsi prie jo. Prislopus ritmui, susiliedavo lėtam šokiui. Nesivaržydami bučiavosi. Ryškios šviesos neatpažįstamai keitė veidus. Visi jie atrodė saldūs lyg po bučinio.

Gera, kai gali užsidėti spalvotą kaukę ir pasiduoti visuotiniam siautuliui.

Sublyksėjo stroboskopas. Visa, kas gyva, pagavo judėti ir kraipytis baltame kadre. Asta šypsojosi, tarsi užpulta fotoaparato blykstės, fiksuojančios laimingąsias jos gyvenimo akimirkas. Neabejojo, kad grįžta tas romantiškas laikas, kai mintys 257

apie ateitį nebuvo apniukusios pilkais debesimis, jai nebereikės dėtis linksmesne, nei buvo iš tikro. Tas slopinamas nepasitenkinimas savimi išnyko, ji tiesiog spurdėjo nuo smagios nuotaikos.

Dar po kelių šokių Laimis paėmė ją už rankos lyg mažą mergaitę ir nuvedė prie jųdviejų staliuko.

— Visas gyvenimas susideda iš keistų derinių, — kalbėjo prisėdęs labai arti, kai, regis, nieko kito nebeliko — tik švelniai apkabinti Astą per liemenį. — Prisimeni, tave gi sutikau gatvėje... Kaip nujausdamas užkalbinau. Tu tada atrodei tokia liūdna, o dabar, po dvejų metų, tarsi apsikeitėme vietomis.

— Tau liūdna?.. Liaukis, Laimi! Va, atsikvėpsime ir vėl eisime šokti, gerai?

— Na taip, juk dėl to čia ir atvažiavome.

— O kodėl tau liūdna? Aš tau nepatinku?

Jai pavyko sugauti Laimio akis, sugauti ir nepaleisti. Žvelgė su vos juntamu priekaištu, žaismingai sukdama plaukų

sruogelę apie mažąjį pirščiuką.

— Na kam to klausi... Juk žinai, kuo puikiausiai žinai, kad tu man visąlaik patikdavai.

— O ko trūksta, kad įsimylėtum?..

Laimis šįkart į ją rimtai pasižiūrėjo:

— Nežinau. Turėtum pati atspėti.

Ji ištempė smakrą ir padėjo jam ant peties. Kadangi jau šokdama buvo atsegusi porą viršutinių marškinių sagelių, lengvai lūpomis pasiekė jo kaklą. Pasistengė į tą lytėjimą sukrauti visą švelnumą, kuriame tirpo jos kūnas. Drėgnu ir šiltu liežuvio galiuku pajuto odos skonį.

Laimis nusijuokė, nuėmė nuo peties jos delną.

— Tik jau čia nereikia manęs gundyti! Astule, juk aš tave gerai pažįstu...

258

— Tokios dar ne, — kuždėjo ji vėl. — Tokios niekas nepažinojo.

Jis pakštelėjo jai j lūpas, tarsi apramindamas tą akyse matomą aistrą. Kaip tik atsirado padavėjas, ir Laimis pasiskubino pristatyti savo dar vieną neseniai atrastą derinį — konjakas su karštomis krevetėmis. Ji kaip užburta spoksojo į Laimio rankas, kurios kažkodėl kilnojo mirgančias, salės apšvietime raibuliuojančias taures. Įsivaizdavo jas darančias ką kita... Jo veidas įgavo anksčiau nepastebėtų tobulumo bruožų ir to keisto švitesio, paprastai matomo tik užmerktomis akimis. Po vienos taurės toks įspūdis tik sustiprėjo. Astą ėmė žeisti tas vergės kompleksas — vis dėlto taip būdavo ir kitais kartais, begales kartų! Ji ir vyras, kuris neabejoja savo pergale. Bet Laimis ne toks!.. Ir ji nusiramino. Beveik patikėjo, kad to, ką jis dabar šneka jai apie krevetes ir technomuziką, jokiai kitai moteriai jo draugėje nelemta išgirsti. Įsimylėjo, įsimylėjo...

Jie valgė krevetes. Jų skonis pramaišiui su konjaku atrodė

dievų valgis. Laimis pasakojo anekdotą, nekaltą, be jokios potekstės į intymumą, o jai jau norėjosi juoktis. Visa jos nuotaikų kaita — jo lūpose. Laimis vėl pakvietė šokti. Asta atsistojo, ir salės grindys susiūbavo kaip laivo denis.

— O, tau negalima daugiau gerti! — tvirtai apglėbė Laimis.

Taip ir šoko — tvirtai susiglaudę. Apsvaigę. Laimio burna kvepėjo žuvimi, bet kai bučiavosi, liežuvį kirptelėjo konjako aitrumą. Gal dėl to ir buvo laimingi.

— Dieve mano, Laimi!..Tu man taip patinki...

— Na, na. Neskubėk.

Bet vėl grįžus prie staliuko, Asta skubėjo įrodyti savo jausmų tikrumą. Laimis tarsi virto veidrodžiu, atmušinėjančiu jos glotnius žvilgsnius. Ji neištvėrė. Pakišo savo rankas po stalu, ir jos ūmai tapo vikrios ir landžios. Be jokio vargo susitvarkė

su džinsų sagomis, ir pirštai nusliuogė gilyn...

259

— Baik, Astule... Nereikia.

Atplėšė jos rankas ir susitvarkė prasagstą. Asta norėjo pasakyti, kad niekam, niekam taip nėra dariusi, tiesiog ji trokštanti ir kitokio artumo, bet Laimis nusišypsojo, lyg tardamas viską suprantąs, tik čia ne laikas ir ne vieta tokiems žaidimams.

Asta užsirūkė. Skausmingu veidu stebėjo dūmų ratilus, o Laimis — ją, kol neiškentęs, lyg tos pačios minties kamuojamas, paglostė vidinę jos šlaunies pusę. Nors tai ir buvo viskas, bet Astai to pakako, kad atgautų savimeilę, o Laimio veidas ir vėl apsigaubtų nemaria šviesa.

— Mes juk čia atvažiavome pašokti, — tarė jis, susitaikymo ženklan pakeldamas taurę. — Nepyk, nenorėjau tavęs užgauti. Suprask, aš tikrai į tave žiūriu kaip j mylimąją ir nieko nenoriu daryti spontaniškai. Noriu išlaukti, kad geismas nukirstų vietoje... noriu pamesti protą dėl tavęs, tavo kūno...

Asta vėl galėjo žvelgti į jį susižavėjusi. Gerai pasakyta:

„nukirstų vietoje", „pamesti protą". Jo šneka darėsi panaši į

meilų burkavimą. Tas irgi gerai. Prie viso šito ji pamalonino save gurkšniu konjako ir aptirpusiais pirštais sugraibė cigaretę.

O tuo metu salės priekyje ant scenos kažkas ėmė dėtis.

Publika išsisklaidė. Liko keli įkaušę jaunuoliai, kurie ką tik pagal muzikos taktą įžengusią akiniuotą merginą, vilkinčią griežtu klasikiniu kostiumėliu, sutiko plojimais ir spygavimais. Scena žėrėjo nuo sidabrinės šviesos pluoštų, ir Asta aiškiai matė, kaip asketiška mergina pasuko prie chromuoto plieninio strypo. Ak štai kas — striptizas!.. Laimis visas persikreipė ton pusėn. Tarsi vien dėl tos mergšės ir būtų ją čia atsitempęs, — plykstelėjo Astai mintis. Kartkartėmis ji matydavo kokiame naktiniame bare ar restorane tokius pasirodymus, bet niekada jai neįvarydavo tokio siuto kaip šis. Merginai pakako nusiimti akinius ir nusišypsoti, kaip staiga ji virto 260

akinančia gražuole. O kai pasileido į standžią ir negražią bigę susuktus plaukus, pasirodė besanti ir blondinė. Laimis užsimiršęs šūktelėjo, kai ji liko vien su juoda liemenėle. Paskui atėjo eilė sijonui. Asta leptelėjo:

v

— Šūdas!.. Taip ir aš galiu!

Šokėja judėjo apie strypą, lyg šis būtų didžiulis falas. Liemenėlė nukrito. Kažkas sušvilpė. Pusnuogė gražuolė sklaistėsi plaukais, nepaleisdama dviprasmiško strypo, ir ritmiškai darbavosi klubais. O kojos!.. „Fu, kokios kojos, — pastebėjo Asta. — Storos blauzdos, tokios pat kaip ir šlaunys, neproporcingos, jie ką, visi akli?"

Gražuolė atsisuko, visuotiniam džiaugsmui atidengdama krūtis.

— O taip ar galėtum? — juokais paklausė Laimis, bet Asta priėmė tai už rimtą pinigą.

— Žinoma! Būta čia ko...

Dabar jau turėjo nusklęsti žemyn ir juodas trikampis.

— O taip?.. — ir nelaukdamas atsakymo Laimis palingavo galva, keliskart stipriai pliaukštelėdamas delnais. — Va čia tai pavaro! Niekur Klaipėdoje nenusirengia panos visai, tik šitame klube!

Ak taip! Asta pašoko, ir Laimis nespėjo nė apsidairyti, kai jos neliko prie staliuko. Susikeikęs pakilo iš vietos. Nenorėjo taip bėgti per salę, atkreipdamas visų dėmesį, kaip Asta. Ji pamišo!.. Kurių velnių ją traukė per dantį! O didžėjus iškart suprato tos juodaplaukės merginos užmačias ir kaipmat sureagavo. Pristatęs savanorės numerį, ūktelėjo ir vikriai paleido kitą muziką, savaip primenančią „Enigmos" dūsavimus.

Laimis netikėjo savo akimis: Asta užsiropštė ir šypsojosi ne ką prasčiau už tą baltąją baidyklę. Kraipydama klubus, girtu žingsniuku apėjo plieninį strypą. Tai duoda!.. — sugriežė dantimis irdamasis pro žioplių būrelį. Juk žino, turėjo 261

žinoti, kad prostitutėms kuklumas netinka nei prie veido, nei prie apdarų!

— Asta! — riktelėjo, bet ji klausėsi vien muzikos ir laukė

pripažinimo šūksnių.

Ji jau buvo spėjusi atidengti savo gražiąsias kojas ir ažūrinius nėrinius, kai Laimis liuoktelėjo ant scenos ir aidint nepatenkintiems balsams atrakė jos pirštus nuo to prakeikto strypo. Panašiai kaip prieš keliolika minučių po stalu...

— Zlobas, patrauk nagus!..

— Ko kišiesi, gaidy tu!..

Jis atsisuko riksmų pusėn. Šmėkštelėjo matyti veidai. Tie patys, iš reketo... Jau ir šitą vietą okupavo. Stengdamasis nežiūrėti j tą staliuką, tempė Astą šalin, kurios vienintelis pasipriešinimas buvo daug sakanti šypsena.

— Tokią gerą žiurkę nufyrino! — vėl pasigirdo.

Teeinie jie velniop! Tai jo mergina. Jis atsivežė, jis ir darys su ja ką nori.

Asta dūsavo iš pasitenkinimo. Įrodė!.. Juk sakė: tokios, kokia ji šįvakar — ir gundanti, ir žaisminga — tokios jis dar nėra sutikęs...

— Na, to iš tavęs tikrai nesitikėjau, — prakošė Laimis, kai jie vėl tarsi išnyko visiems iš akių. —- Tau visiškai negalima gerti, visiškai!...

— Juk tu pats to norėjai!

— Aš?..

— Na tai žinoma! Laikai mane paskutine kaimiete!..

— Asta... — ketino kažką sakyti Laimis, bet užsičiaupė.

Be abejo, jis paakino ją rautis į sceną. Tačiau juk juokais, flirtavo, taip sakant... Bet, matyt, jos smegeninėje nuo to konjako jau triušiukai dulkinasi, kitaip iš kur kiltų tokios nesveikos, liguistos ambicijos? Bandė atsargiai iškloti, ką galvoja, bet pamatęs, kad Asta nesiklauso, nutilo vidury sakinio.

Prisiminė pažinties pradžią, kai, įsipiršęs į meilužius, priglos-262

tė kaip benamę katę, parodė ir išmokė visko, kas patinka vyrams, ir nustatė jos kainą. Taip, ji buvo geriausia, bet kaip tik dėl to Laimis jautėsi šlykščiai. Kaip jam dabar pasakyti, kad jis meta velniop visas prostitucijas?.. Kad jo gyvenimas daro staigų posūkį ir jai lieka vienas šansas — už kelias de

šimtis dolerių eiti į gatvę ar kokią firmą, kur jaunesnės kekšės galų gale ją nubuksuos į kampą... Nėr kaip pasakyti, kad tai atsisveikinimo vakaras. Juk jam ne vis vien, kokia ateitis laukia Astulės...

— O kaip tau su vyru reikaliukai? Buvai susitikusi?

Asta nustebusi pasižiūrėjo į jį. Viską savaip suprato.

—Nesijaudink, su juo viskas seniai baigta. Jis turi kitą —

jaunesnę, dailesnę ir turbūt šimtą metų gyvens laimingai.

„Taip ir turėjo būti, — su apmaudu pagalvojo Laimis. —

Taigi ne durnas bachūras, ko jam lipdyti tai, ko iš tikro —

mato, jau dabar mato — nebeįmanoma sulipdyti..."

— Laimuti... Zinai, ką pagalvojau? — meiliai pažvelgė

Asta. — Mes abu vieniši... Kodėl mums nepagyvenus kartu?

Turiu omeny -— pas mane. Jei tau Dovilė trukdytų, išvesiu pas močiutę. Ji tik apsidžiaugs.

— Kodėl ji turi trukdyti?

— Tai tu nieko prieš? — nušvito Asta. — Kaip būtų

faina! Visos naktys — mūsų!

— Nežinau, Astule... Kaip čia tau pasakius... Taip, būtų

gerai, bet...

— Kas yra? Jei tu abejoji dėl Dovilės, aš tau pažadu — ji mums netrukdys. Jai pas močiutę labiau patinka.

— Aš ne apie tai, Asta, ne apie tai!..

Laimis pasijuto it svilinamas — to, ką ketino pasakyti, ir jos godžiai įsisiurbusio žvilgsnio... Kaip jai viską paaiškinti?

Ne šiandien. Girta, pernelyg įsisvajojusi, kad būtų galimas ramus pokalbis. Juk pasakys, kad jis nepuoselėja vilčių su ja dar kada nors pergulėti. Tuo skaudžiau jai tai būtų išgirsti, 263

kai sėdi apsalusi nuo savo erotinių fantazijų — antrankių, kuriuos patyrusio sutenerio akis mato ant jos dailiųjų riešų.

Ne, geriau nutylėti, o tai vėl iškrės ką nors tokio... Ir jis pasistengė kuo įtikimiau ištarti:

— Man reikia pagalvoti.

Tačiau Astos mintys, o gal ir svajonės lėkė šuoliais į netolimą, bet šviesią ateitį. Nusišypsojo, ir ta veido išraiška tarsi sakė: noriu mylėti, noriu būti mylima. Velnias, pagalvojo Laimis, ji tikrai patraukli. Nežinančiam jos praeities — be galo temperamentinga mergina, tokios vyrams patinka, bet juk jam tai nieko nereiškia. Jau nieko nebereiškia. Kai ji jausmingai įniko šnibždėti, jis buvo nei gyvas, nei miręs. Liūdnas šešėlis to Laimio, kurį teko pažinti.

— Aš tave labai mylėsiu... Nieko neturiu, tik tave, Laimi! Būsiu tau kaip šilkinė... Ar tu tiki manimi? Sakyk, tiki?..

Laimis nudelbė akis. Asta išsigando to silpnumo, kuris perbėgo jo veidu. Ji ištiesė ranką per stalą, ir Laimis nežinia ko stipriai suspaudė jos pirštus savo delnuose. Tai vėl nugąsdino Astą:

— Laimi, kas tau?..

Jis tylėjo. Tebebuvo nulenkęs galvą ir dėl to atrodė toks baugiai svetimas, kad norėjosi rėkti.

— Laimi, tu man visada patikai, tik pats žinai, kodėl apie tai niekada nekalbėjau. Tu vienintelis iš manęs nesityčiojai, ir pikto žodžio iš tavęs negirdėjau... Tu visada buvai man geras... Prašau, nebūk toks liūdnas. Man norisi verkti...

Jis vis dar nesiryžo pažvelgti į ją ir tylėjo. Asta pajuto, kad kažkas priėjo prie jų staliuko, bet jai užvis pasaulyje rūpėjo jos liūdnasis riteris.

— Taip ir maniau, kad tu čia! — užklykė moteriškas balselis. — Ir dar su kažkokia kurva!

Riksmas užklupo taip netikėtai, kad Asta visa sudrebėjo.

Nespėjo atitraukti rankos, kai kietas kaip akmenukas kumš-

264

telis trenkė per ją. Tai bent įžūlumas! Stryktelėjo it spyruoklė. Prieš ją narsiai įsisprendusi į šonus stovėjo jaunutė

mergina, visai pacankė. Paniekinamai susiraukusi, atsikišusiais dantimis it koks graužikas ir pernelyg stambia nosimi.

Gyva karikatūra, ir dar drįsta šokti į akis!..

— Ko žiūri, sterva tu! — rėžė Astai mergužėlė karakulio kailiniais. — Nori į snukį, nori?..

Asta neteko žado. Stvėrė didnosę už atlapų, bet Laimis kaip patrakęs puolė į jų tarpą.

— Asta, nereikia!.. Palik ją ramybėje!

Ji susitvardė. Pro sukąstus dantis iškošė:

— Kas ji tokia?

— Ak, kas aš tokia! — vėl užklykė menko grožio, užtat stilingais kailinukais mergužėlė. — Tuoj sužinosi!... Tuoj, žertvele tu!

Užsimojo, norėdama Astai skelti antausį, bet Laimis vikriai sugavo jos ranką.

— Liaukis, Violeta!.. Rišk tas nesąmones! Nusiramink, važiuojam namo, viskas...

Astą nustebino maldaujama Laimio išraiška, su kuria jis žiūrėjo į karakulinę mergužėlę. O jau balselis!.. Dar neteko jo matyti taip tūpčiojančio prieš moterį.

— Kas ji per viena? — jau griežtai klausė. — Kokia dar Violeta?..

— Laimi!.. Einam, tučtuojau!.. — tempė jį už rankovės mergina, piktai varstydama akimis Astą.

— Na būk gera, Violeta. Leisk man jai viską paaiškinti...

Asta, Violeta — mano būsimoji žmona... Žodžiu, taip susiklostė. Kitaip gyventi nematau prasmės...

— Važiuojam, Laimi!.. Tuoj pat! Girdi, ką sakau?

Ir jis atšlijo nuo staliuko. Ėjo atbulomis žiūrėdamas į liūdnas ir nuolankias Astos akis. Paskui ir ji, numaudus krūtinei, nusisuko. Suprato — atsisveikinimo žvilgsnis, Laimis tolsta 265

nuo jos visiems laikams. Ji nematė, kaip staiga jis pasižiūrėjo j salės gilumą, kažkur arčiau scenos. Sustojo kaip įbestas, ir veltui jo išrinktoji bandė jį išjudinti iš vietos. Nė krust. Padvejojęs vienu šuoliu vėl atsirado prie Astos.

— Tu irgi eik iš čia!.. — karštai sušneko. — Vienai tau likti čia pavojinga. Ten banditai sėdi. Stebi tave... Jei prisikabins, bus blogai!..

— Dink man iš akių! — sušnypštė Asta. — Dink su ta savo čiūčela!

— Asta!..

— Ciuožk iš čia!.. Visi jūs, vyrai, vienodi!

Vėl pasigirdo kailiniuotosios klyksmas, ir Laimis, skėstelėjęs rankomis, puolė prie jos. Asta matė pro ašaras, kaip jie ištirpo spalvotoje salės migloje. Be jėgų susmuko už staliuko, vos ne vos įžiūrėdama konjako butelį, lyg nesavomis rankomis prisikliukino taurę.

Laimis... Ir tas nuo jos nusigręžė! „Taip man ir reikia, —

rijo ji ašaras ir, gerokai gurkštelėjusi stipraus gėrimo, beveik blaiviai pagalvojo: — Tik seksas, purvinas seksas gali įveikti stresą..."

*

Dovilę išbudino kimūs ir pertariantys viens kitą balsai svetainėje. Privertų miegamojo durų stačiakampis ryškiai žėrėjo. Svečiai... Tai mama begėdė, juk sakė pažadins, pažadins...

Paprastai prabudusi Dovilė mėgdavo pasirąžyti, prisikišusi spoksoti į lėlę, kurios pernakt pasiilgdavo, betgi dabar nebėra kada. Ten, už durų, svečiai. Įdomu, o tas tortas su kuo?

Jei su varške, tai brrrL O gal mama leis žvakutę uždegti? Tai 266

kas, kad ne gimtadienis. Vis linksmiau. O paskui užpus. Ir vėl uždegs. Taip daug daug kartų.

Ji vikriai nuspardė įšilusią antklodę. Susirado patamsyje savo gražiąją suknelę. Ji dar stipriau ir gaiviau nei prieš užmiegant skleidė vogčiomis vos vos purkštelėtų mamytės kvepalų aromatą. Miegamasis prisipildė paslaptingo šnaresio, bet jis nebuvo slaptingesnis už tuos balsus svetainėje. Vyriškus, jau atskiria. Gal netgi kokia dovanėlė laukia? Kad tik ne ledai. Mama neleis, vėl gąsdins angina.

Ji rengėsi kruopščiai ir su tokiu noru, lyg būtų kuo seniausiai pakirdusi. Pataikė užsegti beveik kiekvieną sagutę.

Net tas nekenčiamas pėdkelnes užsimurkšliojo. Trupučiuką sugaišo prie veidrodžio. Kentėjo sučiaupusi lūpytes, kol šukomis pašė skystučius ir draikius lino spalvos plaukus. Tai mama nustebs! Gerai, kad prie svečių ji niekuomet nesibara, o vėliau — kas jai...

Tylutėliai nutipeno prie durų ir sulaikė amą. Girdėjo tuos du vyriškus balsus, o mamos — ne. Klausosi taip pat kaip ir ji?..

— Pasitrauk, jofansi!..

— Nu koks tau skirtumas.

— Vot, yra!.. Kai taip žiūri rožą išvertęs, man nestovi!

— Nu tada leisk, aš pirmas...

Dovilė atsargiai pravėrė duris. Maža mergaitė ant slenks

čio. Nugaromis į ją prie svetainės sofos stribuliavo du vyrai.

Kresni ir trumpai kirptais pakaušiais. Ten, žemėliau, kažkas v

bolavo. Šlaunys, nuogos šlaunys. Atrodė tokios didelės, tarsi ne žmogaus. Bet jos sujudėjo, ir pasimatė mamos veidas.

Krustelėjo taip nežymiai, kad ji nebuvo tikra, jog tai bejėgiškai tysančios ir kažko užsimerkusios mamos kojos. Ir ta mintis be galo nugąsdino. Šiurpas perbėgo nugara. Dovilė nenorėjo, kad tie dėdės ją užšnekintų, laukė, kol išgirs mamytės 267

balsą — tada jau paliks lengviau. Ir jau norėjo klyktelti, bet pristigo oro ir tik širdutė suplazdėjo kaip paukštukas. Jai pasidingojo, kad mamytei kažkas negero nutiko. Bet kodėl mama to dėdės ranką laiko?.. Ir dar taip švelniai...

Ji sukrebždėjo ir tą pačią akimirką buvo aptikta. Dėdės sužiuro jos pusėn. Prakaito išpilti girti veidai, piktos akys. Nė

vienas nesišypsojo, tik žiūrėjo į ją. Ir mažas šešėlis purptelėjo per visą svetainę, dingo tamsiame prieškambaryje.

— Ok tu, bliad', kaip išgąsdino!.. Pamaniau, kad žiurkė, o čia vaikas!

— Chi chi chi... žiurkė! Geras! O tu davai, valink iš čia!

Juk sakau, kad man kitaip nestovi.

Dovilė prisispaudė prie sienos. Girdėjo savo tankų alsavimą, bet tuoj pat jį nustelbė žingsniai. Matyt, tas dėdė iš

girtumo eidamas mušė kulnimis, kad nepargriūtų. Jis artėjo, ėjo pažiūrėti, kur ji. Dovilė prisiminė pasakas apie apleistas pilis, kur vaikšto vien vaiduokliai ir galvažudžiai — toks baisus buvo tas bilsmas! Įsispyrė į šlepetes ir nėrė pro duris! Kuo toliau nuo baisių žingsnių!

— Ok tu sučka, ateik čia!..

Surėkė ir nutilo. Paskui kažkas juokėsi, o Dovilė dūmė

laiptais, gūždamasi į kamuoliuką, lyg ilga ilga plaukuota ranka taikytųsi griebti jai už pakarpos. Laiptų apačioje išgirdo, kaip vėl tas pats šiurkštus balsas nusikeikė, ir ji išpuolė į kiemą. Užvis labiausiai bijojo, kad tie dėdės nesivytų. O mama, jos mamytė?.. Kas bus su ja?

Ir tos minties, ir šalčio apimta, ji pasileido bėgti kiek įkabindama. Lėkė ten, kur matėsi šviesa. Stengėsi bėgti kuo tyliau, nekelti triukšmo, nes pavojai, rodės, tykojo kiekvienoje tamsesnėje kertelėje. Apmirę namai atrodė vaiduokliškai mil

žiniški, ir jai vis vaidenosi, kad taikosi užgriūti ją, mažą bailiuke, netikėtai atsidūrusią sapne su tikromis baidyklėmis. Ji 268

nulėkė prie šviesos — tai buvo aukštas aukštas žibintas, pakibęs viršum gelsvai mėlynos gatvės. Už jos tamsu, tiktai kur ne kur lyg paberti perlamutriniai karoliukai spindi žiburėliai.

Tolimi ir netikri. Bet nebuvo ko laukti, ir mergaitė vėl leidosi į kojas. Sucypė mašinos stabdžiai. Iš kažkur atsiradęs didžiulis juodas automobilis taip klaikiai blūktelėjo šviesomis, kad, rodės, sniegas aplink užsidegė. Dovilė turseno šaligatviu, vildamasi, kad tokios mažos kaip pelytė mergaitės niekas nepastebės, bet durelių trinktelėjimas tarsi sudavė į kuprą.

— Ei, vaikeli, vaikeliuk!.. Kur bėgioji, mažyte, juk sušalsi!.. Kur tavo mama?..

v

Saukė moteris, ir nepiktai. Dovilė stabtelėjo, ir tą pačią akimirką šaltis ėmė žnaibyti it pasiutęs. Kol moteris potekinomis atkaukšėjo, ji jau virpėjo kaip lapelis vėjyje.

— Kas atsitiko, vaikuti?.. Kodėl tu be paltuko?..

Tas rūpestingas balsas sukėlė nepaaiškinamą graudulį.

Dovilė visa sukūkčiojo ir ėmė žliumbti nepratardama nė žodžio. Moteris dailia skrybėlaite pritūpė, visaip guosdama čiupinėjo šiltomis rankomis sustirusios mergaitės delniukus, pūtė į juos šiltą burnos kvapą. Už tos skrybėlaitės išdygo vyro veidas, bet jis nė kiek Dovilės nenugąsdino. Jo akyse švietė

begalinis susirūpinimas.

Žmonės, tie nepažįstami žmonės iš juodos mašinos klausinėjo ir globstė mergaitę, kuri virkavo it nuplakta. Ne, ji negalinti jų nuvesti ten, kur mama... Tie dėdės... Jie supyks, visi supyks, kad ji neklauso, ir ji turės pasilikti ten...

— Ar baigsi tu ją tardyti!.. — subarė vyras. — Matai, visa baigia pavirsti į ledą, nebeprašneka. Vesk į mašiną!

Moteris užmetė ant skriauznų Dovilės pečių savo striukę.

v

Šiltą, storu pamušalu. Pastvėrė ant rankų ir pasileido į automobilį. Vyriškis, vos atsisėdęs už vairo, nusimūturiavo šaliką ir nelyginant skarute apgobė pašalusias mergaitės ausis. Ji 269

nesiliovė verkusi, bet dabar jau dėl to, kad pasijuto saugi.

Tada tie nepažįstami žmonės pradėjo spėlioti, kokia bėda galėjo išvyti ją į gatvę, o Dovilei vis tas vaizdas svetainėje stovėjo prieš akis, bet ji pati nerado jam jokio paaiškinimo.

Nežinojo, ką tai galėtų reikšti. Niekada nieko panašaus jai nebuvo nutikę. Kaip ir tai, kad ta moteris, kvepianti brangiais drabužiais, glaustė ją prie savęs kaip kokį kačiuką. Kai verksmas aptilo, vyras su moterimi ėmė garsiai svarstyti, kur galėtų mergaitė pasidėti tokią gilią naktį. Vežti į policiją?..

Dovilė nuščiuvo. Baimingai įsikibo į moters ranką.

— O tu žinai, vaikeli, kur tavo namai?

Dovilė greitai sulinkčiojo: žinau, žinau!..

— Adresą žinai?

Ir ji pasakė. Nupasakojo tą namą, kuriame gyveno teta Melita.

*

Inga drybsojo plačioje lovoje, užmigti nesisekė, bet dėl to nė kiek nesikrimto. Ji turėjo apie ką pagalvoti, turėjo... Skyrybos — ši mintis ne pati baisiausia. Donatas, kaip ir dera tikram niekšui, ją palieka skurde. Ką reiškia šis namas ir tas Grožio centras, kuris, jei tikėti juo, bus pastatytas iki kito rudens? Mizeris, palyginus su tais pinigais, kuriuos jis nusitemps pas tą karvę Živilę! O jai teks galą su galu durstyti. Bent savo kaktusų kolekcijos nauja siunta iš

Meksikos tai tikrai nepapildys, jau nekalbant apie oranžeriją, jos seną svajonę...

Tos įkyrios mintys pakėlė ją iš lovos ir nuvijo prie drabu

žių spintos. Pasiieškos rytui ko nors įspūdingesnio, tepabando bent viena akimi ją palyginti su ta savo pampuška! Vos 270

čirptelėjo spintos durys, ji išgirdo apačioje telefono skambutį.

Tylų lyg už devynių sienų. Donato mobiliakas, jau primirštas skambesys. Ji šveitė atgal drapaną į spintą ir eikliai be garso pasileido laiptais į vestibiulį. Kai atsidūrė prie svečių kambario, telefonas tebeskambėjo, bet jau sugirgždėjo lova, ir Inga įtraukė kaklą. Bent jau kas dedasi jos namuose, ji turi viską, viską žinoti!..

— Aš... O, labas, Melita! Nieko nieko, kaip tau sekasi?..

„Melita?.. Dar viena! Apsikrovė mergomis kaip šuo blusomis!"

— Ką tu sakai?.. Negali būti!.. Rimtai?..

Stojo tokia ilga tyla, kad Inga nejučiomis ėmė gniaužyti pirštus nervindamasi, jog negirdi to antrojo, kur kas svarbesnio jai balso.

— Ok tu, bliamba!.. Gerai, tuoj pat atvarau, nebijok, viskas bus gerai...

Inga vėl užspriegė į viršų. Luktelėjo, kol pasigirdo skubūs Donato žingsniai, ir. nutaisiusi mieguistą veidelį pagavo lipti laiptais žemyn.

-— Tu kažkur išvažiuoji, Donatai?

Jis valkstydamasis sriukę pakėlė akis.

— Išvažiuoju, — ir pastebėjęs, kad žmona ketina kažko klausti, širstelėjo: — Ir nepradėk čia kamantinėti iš pat ryto!..

Kur noriu, ten ir važiuoju...

— Bene aš ką sakau? Paklausiau, ir tiek.

Ji nulipo į vestibiulį. Garsiai atsiduso: kokia nykuma čia įsivyraus, kai vėl jo neliks, bet Donatas buvo pilnas neaiškaus rūpesčio. Akivaizdžiai skubėjo ir į kiemą išpuolė lyg į gaisrą.

Inga atsidūrė virtuvėje, prie apsaugos sistemos monitoriaus.

Nosinaite nušluostė priskretusias vakarykštes seiles. Ji turi matyti, turi matyti kuo aiškiausiai, kaip tas parazitas išvažiuoja iš kiemo...

271

Kai „Mersedesas" išriedėjo į pagrindinę gatvę, tik tada Donatas žvilgtelėjo į laikrodį — beveik ketvirta ryto. Vos išgirdo Melitos balsą, miegų kaip nebūta. Sakė, kad ir su Viktoru blogai. Kas, kaip — smulkiau nieko neaiškino. Tiek to, dėl brolio nesistebi, bet kad Dovilę kažkokie nepažįstami v

žmonės atvežė — sunku patikėti! Čia tai naujiena! Kaip kūju į galvą. Kas, po galais, ten darosi tai Astai, jei dukra mirdama iš baimės turi bėgti pas svetimus? Ar ateis toks laikas, kai ji nebekvaršins jam galvos?

Po dešimties minučių buvo prie Melitos namo. Jos virtuvėje degė šviesa, ir tas žiburys Donatui pasirodė pats neramiausias mieste. Dievaži, pagalvojo įsmukęs pro laukujės duris ir išvydęs pilkus laiptus, lengviau tvarkyti kolektyvo ne

švarius reikaliukus, susitikinėti su užkietėjusiais banditais nei išvysti tą mažą mergaitę, tokią panašią į Viktorą... Donatas ir pats būgštavo, kad jis niekuo negalės pagelbėti Melitai, bent tol, kol nepasikalbės su Asta. Dabar jau žino, kaip kalbėti.

Jo žingsnius išgirdusi Melita atidarė duris. Pridėjo pirštą prie lūpų ir nežymiu linktelėjimu pakvietė vidun.

— Ji užmigo, —- šnibždėjo vesdama Donatą tamsiu prieškambariu. — O Dieve, jei būtumei matęs, kokia buvo išsigandusi!.. Viena suknyte per tokį speigą.

— Viktorui skambinai?

— Ne, ne... — purtė ji galvą. — Nereikia jam skambinti.

— Kaip tai? Tėvas vis dėlto!

Melita nutilo. Donatui neliko abejonės, kad vėl jųdviejų

kelią bus perbėgusi kažkokia katė. Jie įėjo į virtuvę, sustojo po lempos gaubtu, ir Donatas tiriamai pažvelgė į merginą:

— Vėl per Astą?..

Ji nieko neatsakė. Tik atsiduso. Jau iš virpančio balso suprato, kad Melita sukrėsta kaip niekad. O čia dar jis prisispyręs kamantinėja.

272

— Gerai, papasakok, kaip atsirado Dovilė. Kas ten dedasi jos namuose?

— Kaip atsirado?.. Paskambino j duris, jau miegojau. Atidarau, o ten toks vyras ir moteris stovi ir klausia: pažįstate šitą mergaitę? Bet Dovilė pati puolė, apsikabino ir sako tiems: v

aš niekur iš čia neisiu, palikite mane čia... Stai taip ir liko. Pro jos ašaras tiek tesupratau — namuose mama ir du vyrai...

— Du vyrai?..

— Taip. Ir dar — ji matė mamą nuogą.

Donatas susikeikė. Kažką galvodamas pasirėmė delnu kaktą.

— Taip išeitų, kad ji ten linksminasi... Taip išeitų... —

murmtelėjo visas paniuręs. — Tai, bliamba, gyvenimėlis!..

Vienos nesąmonės! Jau, atrodo, visas dumblas rimsta, sėda ant dugno, bet ne — ir vėl iš naujo! Vėl!..

Jis lingavo savo žodžiams į taktą, iš jo judesių sklido tokia jėga, kad mergina pasitraukė į šalį. Stovėjo prie šaldytuvo, nervingai tampydama nušiurusio chalato sagą, visai neteikdama reikšmės, kaip jinai atrodo.

„ — Aš bijau, Donatai, kad ji vėl atpuls ieškoti Dovilės, —

nudėrė akis Melita, lyg gėdydamasi savo silpnumo, kuris apimdavo ją vien pagalvojus apie tą nenuspėjamą juodaplaukę gražuolę. — O jeigu ji atsives tuos du vyrus?.. Ką aš viena?..

Todėl tau ir paskambinau.

— Ir gerai padarei, labai gerai... — kažką mąstydamas nutęsė Donatas. — O Viktoras?.. Kas jam benutiko? Sakyk, Melita, nebijok!

— Nieko, — ji truktelėjo pečiais, — turbūt taip ir turėjo atsitikti. Mes visą vakarą buvome kartu, paskui pasirodė Asta, ir jis išėjo su ja...

— Su ja?.. — išsižiojo Donatas. — Tu rimtai sakai —

Viktoras išėjo su ja?

273

— Na taip...

Melita sudvejojo. Negerai daro, negerai, kad nutyli, kas čia iš tikro dėjosi. Taip, ji buvo įžeista, įskaudinta. Ne kartą po to sau sakydavo, kad Viktoras, puldamas paskui Astą, parodė tikruosius jausmus — jis ją tebemyli...

— Kaip čia dabar? — išgirdo Donato balsą. — Tiesiog negaliu patikėti, galvon netelpa, kad jis toks liurbis, jei dar laksto paskui tą kalę!..

Ir ji pamažu, žodis po žodžio, pamiršdama nuoskaudą, papasakojo apie tą beprotišką vakarą, kai rado Astą prie durų leisgyvę, aptuisusią nuo vaistų. Ji suprantanti: Astos gyvenimas sudaužytas, ir ji apimta gilios depresijos, bet juk Viktoras turėjo galimybę pasirinkti... Kas jam trukdė po valandos kitos grįžti čia pas ją? Neskambino ir nepasirodė.

Stai ji ir nežinanti, kaip paaiškinti. Todėl ir pikta. Nors dabar gal jau ir ne...

Donatas klausėsi jos nepertraukdamas. Tik kelis kartus giliai įkvėpė oro. Neišsprūdo ir joks keiksmas. Viskas atrodė

absurdiška ir kartu labai rimta. Jei ne Dovilė, jis pasijuoktų iš

visos šitos istorijos, nors Viktoro ir nesiryžtų toliau kvailinti.

Stojo nesmagi tyla. Donatas perėjo keliskart per virtuvę, suvijo rankas ant krūtinės, čia vėl nežinojo, kur dėti jas, tik žvilgsnį vis laikė nukreipęs į Melitą, kuri tuščiomis buvo įsižiūrėjusi į sieną. Tarsi dabar pastebėjo, kad jos veidas be jokio dažo, be ankstesnio gaivumo, kuris kadais jį patraukė iš pirmo žvilgsnio. Tada, prie kelto, tą laimingą rytą, jis neabejojo, kad Viktoras sutiko merginą, su kuria galės pastatyti tvirtovę, užuovėją nuo to, kas dedasi tikrame pasaulyje. Bet dabar, žvelgiant į jos iškamuotą veidą, liūdnai prigesusias akis, visi prisiminimai pasirodė beprasmiški. Jis turi galvoti, ko stvertis, kad pasibaigtų visa šita netvarka, turi ką nors daryti...

274

— Nenusimink, Melita, — tarė. — Viskas susitvarkys.

Klydau, manydamas, kad man nedera kištis, bet padarysiu kitaip.

Ir jis pasuko prie durų.

— Ką tu sugalvojai? — merginą užvaldė naujas nerimas. — Tu išeini?..

Donatas ramindamas palietė jos petį.

— Važiuoju pas Astą... Kiek ji čia dar vaidensis? Noriu su ja pagaliau vieną kartą pasikalbėti. Nebijok, nieko jai nedarysiu, tik pasikalbėsiu. Juk nenorėtum sulaukti dar vienos tokios nakties?.. *

— Aš seniai gyvenu kaip košmare, — šnibždėjo ji, —

seniai... Neįsivaizduoju, ką tu čia gali padaryti.

— Na na!.. Nenuvertink manęs, — kaip galėdamas linksmiau tarė Donatas, — pamatysi... Pamatysi, kaip reikalai ims tvarkytis, kai to imasi seni diedai, tokie kaip aš.

Ir jis pilnas pasitikėjimo žengė į prieškambarį. Be garso prislinko prie slenksčio į kambarį. Jo šešėlis beveik siekė lovą, kurioje iš po antklodės kyšojo miniatiūrinė kojytė, o tamsoje švietė ant pagalvės išsisklaidę plaukai. Matėsi putlus žandukas, visa kita neryškiai bolavo.

— Miega, vargšelė... — patyliukais sušnibždėjo. — Ko jau ko, bet vaiko gaila, tiesa? Na, nesusiklostė gyvenimas, būna... Ir kad pasismaginti norisi, taip pat galima suprasti, bet kad kentėtų tokie žvirbliukai kaip ši — atsiprašau!..

Jis nušnarėjo iki durų į laiptinę, kantriai luktelėjo, kol Melita krapštėsi su spyna. Jai išslydo iš plaukų kažkoks smeigtukas, ir sruoga užkrito ant kaktos. Lengvai nusibraukė ją, ir Donatui toks judesys pasirodė pats natūraliausias per visą tą metą, kol jie lindėjo virtuvėje.

— Ir niekam nedaryk durų, supratai? — tarstelėjo jau stovėdamas laiptų aikštelėje. — Jei kas, skambink man, ir aš

275

viską metęs grįšiu. O dėl Viktoro... Ne, ne, nemanyk, kad siūlausi jus taikyti, ne... Bet tu turėtum jį bent išklausyti.

Žinau, kad tau jis nemeluos. Bent tiek, patikėk, Melita, savo brolį pažįstu.

Ji stirksojo tarpduryje ir nors Donatas baigė kalbėti, regis, ir toliau klausėsi kažkokio kito, tik jai vienai girdimo balso.

— Jei tu nenori, galiu... — pradėjo Donatas.

— Ne, ne, aš pati jam paskambinsiu.

— Bet aš su juo irgi pasišnekėsiu, gerai?..

— Gerai jau, gerai, — atlyžo Melita.

Uždariusi duris, klausėsi tolstančių žingsnių ir sujudėjo tik tada, kai naktį perplėšė automobilio burgztelėjimas. Vienas galingas trūksmas, kitas, ir vėl viskas nutilo, bet ši tyla nebeatrodė tokia sunki kaip anksčiau. Ji ne viena. Ir nebeašaros iš apmaudo ir nevilties. Dabar ji tikrai turi būti tvirta ir stipri, tokia stipri, kad įstengtų surinkti Viktoro telefono numerį.

*

Stambiame kumštyje pranyko šampano

butelio kakliukas. Pasigirdo pratisas šnypštimas ir sausas pokštelėjimas. Dviem pirštais grakščiai pamėtėtas kamštis nubrėžė lanką ore ir pataikė į atsitūpusio prie šaldytuvo tipo pakaušį.

— Gersi?..

— Ne-a, va geriau torto užkaposiu.

Jis atsitiesė. Vienoje rankoje — popierinė torto dėžė, į

kitą pasiėmė valgomąjį šaukštą ir, koja užstūmęs šaldytuvo dureles, nulingavo į svetainę. Jo bendras su šampanu — iš

paskos. Abu vilkėjo vienodus džinsinius švarkus. Tarsi kokią 276

uniformą, nusakančią, kad jų pomėgiai, požiūriai ir skonis sutampa. Dėl moterų — irgi. Stai vieną tokią „nusikabino"

cramogų centre ir be jokių emocijų bei piktumų pasidalijo.

Saitai, kaip kokį mėsos gabalą. Ir džinsinių švarkelių nepirko.

Jie iš tų „berniukų", su kuriais verslininkai priversti dalytis.

Tad užėjo į naujai atidarytą parduotuvę, išsirinko juodos spalvos „džinsovkes" ir išėjo. Savininkas nė pusės žodžio nepasakė. Apsimetė, kad leido pasinaudoti jo gerumu, nors iš

tikro tie skustagalviai jam stovėjo gerklėje.

Tas pliktelėjęs, staigių judesių ir tingiai žlevernojantis

„stuparinis" buvo vadinamas paprastai, tiesiog pavarde — Malickis. O priešais jį sukinėjosi kur kas atgrasesnės išvaizdos stambuolis. Savo tankius plaukus jis reguliariai skutosi „pirmu numeriu". Ir mada, ir įprotis, išlikęs po kelių kalėjimo

„chodkių". Ko gero, dėl įgimto tiek išvaizdos, tiek kalbos grubumo buvo pravardžiuojamas Armatūra, bet tai nereiškė, kad jis labiau už savo bendrą buvo žinomas tarp Klaipėdos reketininkų, policininkų ir „spekuliantų". Abu iš tos pačios Šeimos, ir didesnę gerklę už juos turėjo tik pats Stuparas,-aršiai besitaikantis į vieną iš uostamiesčio nusikalstamo pasaulio lyderių.

— Žiūrėk, — tarė Armatūra, — ta biksa dar neprasičiu-chino.

— Tegu miega.

— Nu jo!.. Tegu eina vaiko ieškoti. Paskui dar atves mums mentus.

— Pasitrauk, lopas, nuo jos! — užrėkė plikis, pastebėjęs, kaip jo draugelis kumštelėjo į apnuogintą sofoje susirangiusios merginos petį. — Nelįsk, bliad'! Nematai, gatava! Apsivems ir visą apetitą man sugadins!..

Bet Armatūra bukai pasižiūrėjo į Malickį ir toliau tuski-no Astą.

— Ei, kelkis!.. Tavo pacankė nešė fugą.. Kelkis, va šampo glotkę padarysi.

277

Ji sujudėjo. Susikėlė kojas, piktai užsitempė lovatiesę.

— Dinkite jūs!.. Man bloga!..

— Sakiau, kad vems... Atšok, jofana!..

Sutramdęs savo bendrą, kuris iš girtumo galėjo iškrėsti ką tik nori, Malickis šaukštu laupė ir raunijo ten, kur matėsi storiausias pertepimas.

— Geras torčiukas!.. — mykė žiaumodamas. — Su rie

šutais...

Armatūra užsivertė butelį. Visa burna įsikibo į kakliuką, bet suputojęs šampanas taip išpūtė žandus, kad atrodė — šie plyš ir, gėrėjui neatlaikius, it iš banginio švykštelėjo kliuktelė-

damas ant kilimo.

— Chi chi chi, debilas!.. — sukretėjo iš juoko Malickis.

Iš jo burnos vertėsi aptežę biskvito gabalėliai, o juokas jau smaugte smaugė: — Oach!.. Och! — gaudė kvapą, kad Armatūra neapsikentęs griebė šaukštą iš jo nagų ir neskaudžiai kaukštelėjo per plikę.

-— Ohoho! — zirztelėjo jis rankove šluostydamas šampane išmazgotą smakrą ir sviedė šaukštą ant stalo, kad visos taurės išsivartę. — Tau kad tik žarnas prikimšti!..

Malickis susiraukė, bijojo veriamų stiklo dūžių, bet jie nepasigirdo. Užtat tą pačią akimirką kambario erdvę perskrodė

skambučio žviegesys.

— Eik, — mostelėjo Malickis, — eik, turbūt tos mergos vaikas parėjo. Ir, bliad', be bajerių! Atvesk čia, duosiu torto.

Armatūra nušlubčiojo prie durų. Skambutis spiegė be perstojo. Įkyrus garsas neleido Malickiui su ankstesniu pasimėgavimu ir kąsnio nuryti, o dar ta merga sofoje kruta, markstosi lyg iš medžio iškritusi. Prieškambaryje kažkas subildėjo. Spėjo pastebėti, kaip Armatūra juokingai graibstydamas orą nulėkė atatupstas nuo durų. Juokas nebeėmė. Juk negali ta pacankė taip stumdytis! Pa nature, mentus atvedė?..

278

Jis įsitempė fotelyje. Nutaisė bejausmę išraišką. Svetainėn įžengęs nelauktas svečias jį velniškai nustebino. Mašinaliai sukilo pavojaus jausmas — prieš jį stovėjo Doncė, to prakeikto Zylės, kuris vėl lipa „stupariniams" ant sprando, mirtinas draugelis.

— Ką čia jūs, po galais, veikiate? — ne mažiau apstulbęs paklausė jis.

Malickiui praėjo visos baimės, kai staiga suvokė, kad jis vienas, o Armatūra niūriai vėpso per „zyliuko" petį, pasiruo

šęs, jei kas, kirsti vietoje.

— Ką veikiam, ką!.. — suburbėjo ir šiurkščiai atrėžė: —

Dalyvaujam, bliad'! Ką gali veikti, pas kurvą atvaręs?

— Tada balius baigtas. Nešdinkitės lauk!..

— Ką?.. Kaip suprasti?

— Argi neaiškiai pasakiau? -— regis, Doncės nė kiek negąsdino tai, kad jam į sprandą šnopuoja Armatūra. Girtas, todėl viskam pasiryžęs kietuolis. — Ciuožkite namo. Man reikia su ja pasikalbėti...

Su ja, su ta kekše?.. Velnias, manė, kad Doncės pasirodymas kažkaip susijęs su pastarųjų dienų įvykiais, kai juosius

„zyliukai" gaudo tiesiog gatvėse ir veža į mišką. Jis nori pasikalbėti su ta kekše, ir tai visi „razborai"?

Malickis žvilgtelėjo į merginą, kuri šiaip ne taip krapštėsi iš sofos, iš paskutiniųjų vengdama tiesaus Doncės žvilgsnio.

Jie kažkaip susiję, pažįstami — numanė Malickis. Gal ji —

jų chebros pana? Tada klius, kam dulkinasi su jais, iš priešiškos grupuotės. Neverta dėl jos mosuoti kumščiais — tas aišku. Juo labiau prieš Doncę. Jau kitą dieną Zylė su visais savo karabinieriais imtų juos vaikyti.

Ir Malickis nusileido.

— O mes ir baigėme, ką čia beveikti? — lyg niekur nieko pakilo jis iš fotelio. —Armatūra! Kur tu ten braidai?.. Davai, varom namo...

279

Atsitokėjusi Asta nėrė j miegamąjį. Malickis atvirkščiai —

nepasidavė panikai, kaip ir dera banditui, saugančiam savo orumą. Trynėsi, malėsi, kol susirado mašinos raktelius, o Armatūra demonstratyviai ilgai terliojosi su striukės užtrauktuku. Jau išeinant Donato žvilgsnis prakauliu Malickio veidu nuslydo kaip skustuvas. „Cia tai bajeris!.." — pagalvojo spūdindamas pro duris. Juk dar vakar, kai buvo visi susibėgę prie parduotuvės, Stuparas aiškino: laikykitės drauge, nevarinė-

kite kas sau po vieną. Tie kurvos „zyliukai" kažką konstruoja.

Ir še tau — susidūrė su vienu iš jų, „glauniausiu", kažkokios kurvos bute!..

Donatas liko vienas kambaryje. Visų pirma jam labai nepatiko tas brazdesys miegamajame. Ką ji ten daro? Dingtelėjo negera mintis, tokia negera, kad žaibiškai atsidūrė ant to tamsaus kambario slenksčio. Taip ir galvojo...

Asta klūpėjo prie lovos ir šnopavo, lyg nosis būtų slogos užgulta. Taršė stalčius ieškodama tablečių, bet po paskutinio sykio, matyt, ne kažin kas buvo likę. Donatas kaip tik ją užtiko vienoje saujoje laikančią vaistų dozę, kelias mažas it žirniukai tabletes.

— Durne tu! — sugriaudėjo. — Pirma pasidulkinti, o po to — nuodytis? Tokia tavo dienotvarkė?

Ji aptuisusi susmuko prie to stalčiaus. Jis žino, viską žino!..

— Kur mano Dovilė? Kur?..

— Pas mane, kur daugiau... Todėl aš ir čia. Kaip tik ir noriu apie ją pasikalbėti. Kiek laiko nesimatėme? Kokius šešerius metelius?.. Keičiasi žmonės, ką ir sakyti, bet nebijok, aš ne toks piktas kaip tada, po Viktoro teismo, kai išdū-

rei mane per visus galus. Bent mūsų tėvo būtum pagailėjusi.

Zinai, kad jo nebėra, nesulaukė Viktoro. O kaip guldė už

jus galvas, kai apsivedėte! Bet tu savo vyro nelaukei. Ir Dovilę kaip masalą iš senelių atsiėmei, priglaudei manydama —

užkibs Viktoras...

280

— O tai ne tavo reikalas, supratai? Kaip noriu, taip ir gyvenu! — prakošė Asta, palikusi ramybėje stringantį stai- -

čių. — Ir Dovilę grąžinsi kaip didelis! Atsirado šantažuotojas!.. Atsivilko čia moralus skaityti!

Asta pašoko ant kojų. Nors buvo girta kaip dūmas, beveik tiesiu žingsneliu nušlitiniavo prie veidrodžio, žvilgtelėjo į išpurtusį veidą, pasitaisė į visas puses styrančius plaukus.

Tada pažvelgė į Donatą karščiuojančiomis akimis ir piktai šoko kosmetine servetėle valytis lūpdažių išmozotą burną.

— Ko žiopsai? — ir toliau ji sėmėsi neregėto įžūlumo. —

Jei iki ryto dešimtos neatveši Dovilės, skambinu į policiją.

Ne iškart Donatas suprato, kad toji atsaini grimasa reiškia šypseną. Jį persmelkė toks pasibjaurėjimas ta moterimi, jog kilo noras stverti jai už to balto kaklo ir taip papurtyti, kad liautųsi ištisai šlykščiai viepusis. Bet mintis apie Dovilę atitolino piktą pagundą.

— Aš apie tai pagalvojau, — visai rimtai tarė Donatas. —

Tu turi tokią teisę, bet siūlau rinktis...

— Ką rinktis?.. — ji tvarkė suknelės kailinę apykaklę, sulaistytą kažkokiu skysčiu. — Ir išvis!.. Kas tave čia atsiuntė?

Viktoras? O kodėl jis pats bijo pasirodyti?

— O ką jis gero pamatys?.. Kaip tave tie žlobai barškina?

— Niekas manęs... Nieko nebuvo! — be galo nuoširdžiai pasipiktino Asta. — Kaip tu drįsti!

— Nevaizduok cielkos! Aš juos pažįstu. Jie paprastai daro mergas į abu galus, ir jei tau taip neatsitiko, tai velniškai pasisekė... arba nenuskilo.

Asta sviedė po kojomis plaukų šepetį. Dar niekas, niekas taip šiurkščiai nerėžė tiesos į akis. Piktai sužaibavo, bet Donatas, regis, nė kiek nesimėgavo savo žodžiais, stengėsi būti susikaupęs, kaip kad visada svarbių derybų atvejais.

281

— Pakaks, Asta, mums čia blevyzgoti, — tarė jis. — Ateik čia, į šviesą. Apie viską pasikalbėsime be jokių priekaištų, gerai?.. Kaip žmogus su žmogumi.

Ji vėl pakėlė nuo kilimo šepetį.

— Eik, man reikia šiek tiek susitvarkyti.

Svetainėje jautėsi alkoholio kvapas. „Kaip aš anksčiau neužuodžiau? — pagalvojo Donatas, statydamas ant kojelių

išvartaliotas taures. — Matyt, nuo tos įtampos, išvydus Armatūrą ir ypač tą Malickį, kurį Viktoras Palangoje švinu pavaišino. Ir gerai padarė!.. Melitai būtų buvę lygiai taip pat kaip Astai..."

Nejučiomis palyginęs tas dvi moteris, Donatas pasijuto nesmagiai. Melita prieš Astą trapi kaip stiklas. Blyški mergina romantikės akimis, kuri ne svaigsta, o kenčia nuo vyrų

dėmesio. Tuo tarpu Asta, atkišusi ir biustą, ir dailią sėdynę, ant kiekvienos šaligatvio plytelės jaučiasi kaip žuvis vandenyje. Nei ryklys, nei kilbukas nepraplauks pro jos dažytus nasrus. Praris ir išspjaus. Svaiginantis malonumas ir vėl ta pati srovė...

Ar tik toks potraukis vyrams nėra paprasčiausia liga? Pala, kažką girdėjo... Nimfomanija ar dar koks velnias. Rusijoje gyvas dar taiklesnis apibrėžimas — „bešenstvo matki". Kaip išversti?.. Vaginos pasiutimas?

Nusiritęs iki moteriškos anatomijos, po tokių kokčių

minčių jis ir pats pasijuto nelyginant ligonis: ar tik pats neserga pragaištingu optimizmu? Kuo jis tikras, kad privers atsisakyti Astą savo dukters? Juk Dovilei ji mama, ir niekas daugiau, vaikas visada į mamą žiūri su meile, kuriai nustatinėti kainą — mažių mažiausiai šventvagiška. O ką ji, Asta, supranta apie ją? Tokioms kaip ji vienadienėms plaštakėms vaikai dažnai būna tiktai našta.

282

Donatas atidžiai apžvelgė kambarį. Taip, ne kas čia likę iš

tų laikų, kai lankėsi paskutinį sykį. Sienų apmušalai priderinti prie naujų baldų. Indaujos stikluose atsispindi grakštus šviestuvas. Juodas televizorius, drapiruotos balto šilko užuo-v

laidos — viskas nematyta ir nauja. Svaru, tvarkinga, net nepatikėtum, kad čia gali vykti orgijos.

Per tą laiką, kol lindėjo miegamajame, Asta neatpažįstamai pasikeitė. Atsikračiusi tos ekstravagantiškos suknelės, Donato nuomone, nelabai tinkančios palaido būdo moteriai, ji pasivertė į ne tokią ryškią brunetę. Apsmukęs sportinis džemperis ir laisvai krintančios kelnės. Makiažo nė ženklo, ta pati, kaip ir drabužių, pilkuma. Tik žvilgsnis tuščiai išdidus, kaip visų laisvo elgesio moterų. Tačiau paakiai patinę, tarsi ne nuo išgertuvių, o nuo rytmečio miegelio. Nieko nesakiusi, ji kiek apkraustė stalą. Nunešė į virtuvę šampano butelį ir torto likučius. Nuvargusiu balsu pasiūlė kavos, bet iš intonacijos Donatas suprato, kad laukia neigiamo atsakymo.

— Ačiū, Asta, bet ne tas galvoje. Ateik, prisėsk, — kvietė ją, pats įsitaisydamas ton vieton, kur anksčiau buvo Malickis, — mums reikia pasikalbėti.

Ji atsisėdo ant sofos ir dėl to nė kiek nesijautė nepatogiai.

„Nuostabi savybė, — pagalvojo Donatas, — tuoj pat užsimiršti ir vėl naiviomis akutėmis žiūrėti į ateitį."

— Apie ką tu nori kalbėtis? — kiek švogžtelėjo jos balsas, bet tuoj tapo lygus, be jokio didesnio jaudulio. — Dovilė

mano dukra, ir tuo viskas pasakyta...

— Ji ir Viktoro dukra, — atsargiai pertraukė Donatas. —

Juk jūs neišsiskyrę. Vadinasi, šitą reikalą spręs teismas.

— Teismas? Na ir kas!.. Toks dar negimė teisėjas, kuris grąžintų vaiką tėvui, tik tik grįžusiam iš kalėjimo. Teismas!..

Jei nori žinoti, jis manęs nė kiek nejaudina!

283

— Nesakyk, nesakyk!.. Yra variantų, kaip būtų galima čia viską sutvarkyti ir per teismą.

— Kaip?.. — purkštavo Asta, net iššukuoti plaukai liulėjo. — Sakysi, kad ji su manimi kelerius metus negyveno?

Kaip tu įrodysi?.. Per kaimynus eisi, parašus rinkdamas? Absurdas, koks absurdas!..

— Už babkes, — nė kiek nesinervino Donatas, — aš

galiu įrodyti, kad žemė kvadratinė, bet tai užimtų laiko. Todėl aš ir siūlau susitarti dėl Dovilės tiesiog šičia, be jokio teismo.

— Oi, oi, oi!.. Brolio vaikai parūpo! Tai ką, ta Viktoro piemenė negali turėti vaikų?.. Ko čia cirkinatės? Va, — atkišo ranką, ir Donatas ne iškart suvokė, kad mato špygą, — va jums Dovilę!.. Išgraužkit!.. Neatiduosiu jos į zeko ir bandito rankas, pati užauginsiu!

— Ką tu užauginsi! Tokią naktį jai reikia miegoti, zuiku

čius ir kačiukus sapnuoti, o ne lakstyti pusplikei per speigus...

— Va!...

Ji teberodė špygą, bet taip entuziastingai nebesibadė

kaip pirma. Donatas nenuleido nuo jos akių. Atrodė tvirtai įsitikinęs tuo, ką kalba, ir tai šiek tiek glumino Astą. Iš kur toks pasitikėjimas? Juk ji mama, ji!... Jėga atims? Tegu tik pabando!

Donatas tylomis atlaikė tą savotišką grūmojimą. Buvo toks pat susikaupęs ir erzinamai šaltas. Vėl pradėjo iš toli:

— Asta... Tau pačiai reikia susitvarkyti gyvenimą, jau nekalbant apie Dovilę. Supranti bent tai?.. Kai moteris iš pa

žiūros daili, bet rimtai į ją nebežiūri nė vienas vyras — tokia, atsiprašau, yra jau pasmerkta ir nebeturi ateities. Nusivažiuosi, Asta... Nusigersi, nusivalkiosi...

— Nenusišnekėk, gerai?..

284

— Paklausyk manęs! Šiandien pat aš tau galiu sumokėti už tai, kad išnyktum iš Klaipėdos. Savo pačios labui, supranti?.. Kad galėtum viską pradėti iš naujo, taip sakant, be praeities...

Ji žiojosi spjauti kažkokius žodžius, bet Donatas užšoko už akių:

— Su Dovile, o ne viena... Slystum kur į Vilnių, tai bent nauju žmogum pasijustum. Ką tu prarasi palikdama šitą miestą? Tik blogą vardą, daugiau nieko! Yra ir kitas variantas.

Paklausyk, na, leisk man pasakyti!.. — vos kažką ėmus jai murmėti, pertarė. — Kad išsikraustymui iš Klaipėdos, duo

čiau tau porą tūkstančių dolerių. Jei pasiryžtum Dovilę palikti Viktorui, atsegčiau lygiai dvidešimt gabalų. Kaip?..

Ji atsikolė j sofą visa nugara ir be garso nusijuokė. Lyg tas vyras nevykusiai bandytų ją pralinksminti.

— Tu tikrai toks kvailas ar apsimeti? Dvidešimt tūkstan

čių dolerių už Dovilę, mano dukrą?.. — ir paniekinamai sustatė lūpas. Kaip moterys, kurios jaučiasi be galo turtingos.

— Tai kiek?..

Ji ilgai žiūrėjo į Donatą.

— Keturiasdešimt...

— Gerai, sutarėme, — nė nedvejojo šis. — Keturiasde

šimt, tai keturiasdešimt... Su sąlyga, kad tu paliksi Klaipėdą.

Ji linktelėjo.

— Ir nė vienai gyvai dvasiai neprasitarsi apie šį sandėrį.

v

Šįkart noriai linktelėjo.

— Puiku, — kažko be džiaugsmo tarė Donatas, — niekur nedink. Važiuoju atvešiu pinigus ir užšoksiu į teismą pas pažįstamus, kad viską paaiškintų, kaip greičiau sutvarkyti formalumus. Galėsi parašyti, kad sutinki, jog Dovilė lieka su tėvu?

Asta linktelėjo dar kartą.

285

Donatas pravėrė automobilio langelį. Ūžtelėjo vėjo gūsis, su juo įsiveržė šventiškas bundančio miesto gaudesys. Net „merso" variklis, regis, kažko iškilmingai tukseno, o mašina pati žinojo kelią. Buvę ankšti realybės rėmai išsiplėtė toli toli už mirgančio miesto. Ten visa ko pabaiga.

Tamsa slūgsta, tarsi koks potvynis nusineša kankinantį įsitikinimą, kad kažką jis daro ne taip, kad jo karštligiškai sumanytas planas ir kvailas, ir beprasmis.

Jam pavyko, velniai rautų!.. Kaip koks „turginis" ėmė ir suderėjo kainą. Ne, apie pirkimą negali būti nė kalbos! Jie tiesiog susitarė be jokių teismų ir suktų advokatų malonės.

Ciniška?.. Ko gero, taip. Bet kiek motinų niekieno neverčiamos palieka savo kūdikius vaikų namuose? Tiesa, Asta nėra beviltiškai puolusi, bet po metų kitų — ką gali žinoti? Jei net Viktorui grįžus nesurimtėjo nė per nago juodymą, atvirkščiai — užėjo kažkoks proto aptemimas?...Net keista, kaip daktarai po to nuodijimosi ją paleido?.. Bet va, kaip pati Dovilė?.. Jei nepersilauš vaikas ir veržte veršis pas mamą, ką darysi?.. Verks, tada verks jo pinigėliai...

O Asta, ar jį nustebino toks jos sprendimas? Kai ji ištarė:

„Keturiasdešimt" — nežinia ko nudiegė krūtinę. Pasijuto kaip prekiautojas sielomis, ir pasibjaurėjimas ja nė kiek neap-mažo. Nors ko jis čia sau prikaišioja! Juk jau kartą pasielgė

panašiai. Tada, prieš teismą, nusuko padorią sumelę, kurią turėjo įteikti teisėjui. Todėl Viktoras ir gavo dešimt metų, o ji savaitėlė po teismo jau puikavosi naujais kailiniais dėl nieko nesikrimsdama. Istorija kartojasi. Visus poelgius diktuoja charakteris, o tie svarstymai — myli, nemyli — nieko verti.

Pinigai— Kas galėjo pamanyti, kad jų galia tokia žvėriška?..

Ką ji dar galėtų už juos atiduoti?

286

Visos Donato mintys atsimušė kaip į sieną. Jokios grau

žaties. Vien keistas, nepaaiškinamas jaudulys. Kažin, ar Melita paskambino Viktorui? Turbūt. Juk matyt — vos pradeda apie jį kalbėti, visa palieka kaip nesava. Kita tik iš tolo galinti jai prilygti panelė seniai būtų spjovusi į tokį nevykėlį kaip Viktoras, bet atrodo, kad ji žiūri į jį tomis pačiomis akimis kaip ir jis, Donatas.

Ir staiga, žilpinamas priešais atlekiančių mašinų šviesų, jis, sakytum, aiškiai išvydo mielus veidus: Živilė, Viktoras ir Melita, Dovilė... Kas sakė, kad Dragūnų giminė nyksta, kas?..

Apėmė kone šuniškas smagumas. Neištvėrė nepaskambinęs broliui. Būtent — broliui. Surinko Viktoro numerį. Ilgas signalas, ir klausą užgožė kažin koks ūžesys. Jau mašinoje, važiuoja... Šaunuolė Melita — paskambino!..

— Sveikas! Čia Donatas...

— Ei, Donce!.. — Viktoro neramus balsas, regis, buvo greta. — Kas čia dedasi, po galais?.. Dovilė vėl atsidūrė pas Melitą, o.tu, sako, išvažiavai ryškintis su Asta?

— Nusiramink, viskas gerai. Va kaip tik grįžtu iš jos, esu prie „Pajūrio", tam gale.

— Bet aš nesuprantu, ko tu ten lindai!.. Nežinai, kas su ja dėjosi prieš porą dienų! Bandė nusinuodyti!.. Įsivaizduoji?

Ligoninėje vos atpumpavo.

— Žinau, viską žinau... Išlėkei jai įsikibęs į sijoną! Pats nebežinai, ko nori... Puola Melitą, drabstosi, o tu šoki pagal jos dūdelę. Reikėjo tau ją lydėti į tą suknistą ligoninę!..

— Aišku, kad reikėjo!.. Ją norėjo išvežti į durnyną.

— Ir gerai!.. Astai tikrai su nervais blogai.

— Na taip, taip!.. Tau kas? O man ne vis vien, ar Dovilės mamą kas vadins beprote, ar ne...

Donato akys sugavo stiprų šviesos atspindį — veidrodėlis atmušė iš paskos važiuojančios mašinos plieskiančius haloge-nus. Ir nė nesiruošia lenkti. Prisiklijavo!

287

— Gerai, baigiam!.. Tu kur dabar esi?

— Prie turgaus... Važiuoju pas Melitą.

— Tai ir važiuok. Aš turiu dar reikalų, susiskambinsime...

Išjungęs telefoną, jis sužiuro į veidrodėlį. Tikrai nesiruo

šia lenkti. Seka?.. Nesąmonė! Nori kirsti?.. Galbūt. Nejau

„stupariniai"?..

Pavojaus instinktas persmelkė Donatą kiaurai. O čia, kaip tyčia, paslaptinga mašina perjungė žibintus, ir akinanti kaip magnis šviesa užliejo „merso" saloną. Blūktelėjo porą kartų ir vėl sau rieda. Tada ir atsitokėjo -— taigi džipas, toji pati mašina, su kuria laksto Zylės jaunimas, savi...

Donatas pasuko savo automobilį į šalikelę. Džipas sustojo, o jam iš paskos dar kelios mašinos. Kas čia per judėjimas?

Svetimai akiai jis tikrai atrodytų grėsmingas — mašinų ka-valkada, prisėdusi jaunų žmonių. O štai ir pats Ovidijus atšvytruoja.

— Ehė, Doncė!.. Kur varinėji? — grūdo savo leteną pro langelį Zylė. — Bliacha, pamatėme tavo „mersą", pamanėme — gal kas pakirto. Kažko nepamenu, bra, kad trankytu-meis naktį! Tai ką, nesimiega?.. O gal naują saiką renki?

Nuo Ovidijaus trenkė kažkokiu gėralu. Pajuodęs iš nuovargio, bet kaip niekada gerai nusiteikęs. Vargiai jam ūpą keltų tik išplempta degtinė. Matyt, dar vienas juodas reikalas sėkmingai sutvarkytas.

— O mes vėl atmušėme Stuparo fantazijas! Pameni tą

„audinę"?.. Tai va —- atsirado! Vos šokome spausti, porą jo škacų paėmėme, ir atsirado mašinytė... Va čia, — parodė

kažkur į priekį, — čia prie treko paliko ir patys mentams paskambino. O tu? Kur tu gastroliuoji?

Donatas atsiduso. Kartais atodūsiai reikalingi norint nutaisyti ne tokį rūpesčio prislėgtą balsą.

— Gastrolės, kokios čia gastrolės!.. Vienos neuviazkės.

Kaip tik iš Astos grįžtu...

288

— Tai kas nutiko? Viktoras vėl nori su ja susimesti?

Donatas papurtė galvą:

— Atvirkščiai... Skiriasi pagal visas taisykles. Galutinai šiąnakt gražuolė prisiveikė. Parsivedė į plotą du bičus, pati nusitašė, na, tie tikriausiai darė su ja ką norėjo. Dukra, vaikas dar visai, j antrą klasę eina, prabudo, pamatė, kas dedasi, ir išsigandusi pabėgo iš namų. Kažkokie žmonės paėmė nuo gatvės ir nuvežė pas Viktoro panelę.

— Vadinasi, — reziumavo Zylė, — Asta susikurvino galutinai?

Donatas prisiminė tuos nemalonius veidus, kurie pasitiko

• jj Astos namuose. Sakyti Ovidijui?.. Neišplepės, bet neverta.

Pakaks jam vienos paslapties. Be jo pagalbos kažin ar taip greitai rastų tuos pinigus...

— Ne tai svarbiausia, — tarė Donatas. — Šituo punktu ji seniai buvo aiški. Viktoras dar nelabai ir žino, kad ji viena kiečiausių miesto prostitučių. Bet mergaitė, Dovilė?.. Kajau ką, o ją reikia iškapstyti iš to šūdo. Tai Astai tiesiai šviesiai pasiūliau — kiek tau drėbti babkių, kad visai atšoktum nuo Dovilės?

— O ką ji? — Zylei pasidarė visai įdomu, net persisvėrė

per automobilio durelių langą. — Pasirašė?..

— Taip. Pati pasakė sumą. Keturiasdešimt tūkstančių žalių. Kaip manai, daug?..

Zylė suraukė kaktą. Dovilės akyse nebuvo regėjęs ir apskritai mažais vaikais nesigėrėdavo.

— Už pusę tiek ji būtų dingusi visiems laikams, — atsakė, bet tuoj pat visai rimtai pridūrė: — Keturiasdešimt gabalų? Chernia, kai toks klausimas sprendžiamas! Keturios fūros spirito — ir visas pramotas!..

Tuo tarpu prie Donato automobilio susirinko visa Zylės šutvė. Vaikinams ne tiek svarbu buvo nugirsti, apie ką kalba seni bičiuliai, kiek paspausti Donatui ranką, tarsi tuo paro-289

v

dant, kad jie nelabai tiki gandais, jog vienas Šeimos lyderių

visiems laikams pasitraukia iš gaujos. Bent nenorėtų, kad taip atsitiktų.

— Ką darome su bagažu? — klausė Grušas. — Juk jau miestas. Gal čia ir iškratome?

Donatas neramiai žvilgtelėjo į Ovidijų. Ko toks atsainus Grušo tonas? Bagažas? Koks bagažas gali trukdyti tokiems kaip jie?.. Bet Ovidijus nusijuokė:

— Gyvi jie, bra... Tik vienam Mauras truputį snukį su-partalino. Eikite. Išleiskite juos. Tegu čiuožia kur nori.

Grušas nuskubėjo prie „Volvo". Tarsi vyrautų susitarimas, kad kas įkišo juos ten, tas turi ir ištraukti. Atlapojęs bagažinę, jis iškilmingai pranešė:

— Klaipėda!.. Kita stotelė — kapinės. Nevažiuojate? Tada varykite lauk!..

Visi tylėdami stebėjo, kaip du skustagalviai išsiropštė iš

velniškai ankštos bagažinės, piktai pažvilgčiodami Zylės pusėn, kuris, jiems dūlinant pro šalį, tarė pavymui:

— Nepamirškite padėkoti Stuparui. Matot, gerą širdį kartais ir jis parodo.

„Stupariniai" nukiūtino neatsigręždami. Nors ir kiek šaipytųsi Zylės banditai, jie savo lyderiui gėdos nepadarė. Neverkšleno, nemaldavo pasigailėti. Elgėsi kaip žinantys savo vertę, kentėjo, lyg iš tikrųjų būtų nekalti. Tai neguodė Ovidijaus. Ir Donatas, lyg skaitydamas jo mintis, sumurmėjo:

— Man atrodo, dėl Stuparo per anksti džiaugiesi. Jis ne iš tų, kurie nusiramina.

— Mes irgi ne iš tų... Man mentai sakė, kad jis vėl kelia galvą. Reketuoja, net vienos įmonės skolas išmušė. Žodžiu, ir vėl paskendęs reikaluose. Nieko, kaip nors...

Donatas pakvietė Ovidijų atsisėsti į „merso" vidų. Dar nebaigta šneka, liko svarbiausias dalykas, bet Zylė nesunkiai atspėjo, kur link pasisuks pokalbis:

290

— Tau, savaime aišku, reikia tų keturiasdešimt gabalų?

— Taip, atskaičiuotum iš visos skolos. Man šiandien reikia. Apie pietus. Aštuntą važiuoju į teismą, pabazarinsiu su vienu teisėju, kaip čia greičiau sutvarkyti tuos Viktoro dukros reikalus. Turiu suktis, kol Asta nepersigalvojo. Taip staigiai nežinau, iš kur paiimti tokią sumą...

— Baik, Donce! Tau nereikia teisintis, — priekaištingai tarė Ovidijus. — Tavo babkės yra tavo babkės. Paskambink apie dvyliktą, ir susitarsime, kur tau privežti. Beje, šią savaitę, kaip kalbėjome, turėsiu visus pinigus. Visus šešis šimtus gabalų. Galėsi daryti šuolį į šalį, o toliau — kaip Dievas duos...

Vos pradėjus kalbėti apie pinigus, Ovidijų tarsi kas pakeitė. Paniuro, užsižiūrėjo į gatvės tolį, kuriame juodavo tos dvi figūros. Balse pasigirdo šaltumas. Stengėsi dėtis abejingu, bet Donatas matė, kad taip nėra. Pinigų dalybos Zylei, matyt, reiškia senos draugystės pabaigą. Jie liks draugai, bet kitokie.

Be mirtinų pavojų ir trumpalaikių pergalių. Vien kraupios paslaptys primins vienam kitą. O gal, be pinigų, tik tai juos ir rišo?.. A... taip, buvo... Nors bando sau įteigti, kad tai nela-v

bai rimta. Buvo moteris. Živilė, kuri įsiveržė į jųdviejų juodą pasaulį ir sujaukė mintis. Živilė dabar jau Donato. Tiktai jo.

O štai Ovidijus — kiek laiko nutekėjo! — taip ir nesutiko moters, kuri įžiebtų jo surambėjusioje širdyje mažą stebuklą —

norą dovanoti gėles. Nesutiko tokios, kuri be paliovos trauktų prie savęs ir kurią išvydus nežinotų, kur dėtis iš jaudulio.

Ovidijus, kaip ir kiti uostamiesčio gangai, dažniausiai tik atitrūkdami nuo nešvarių reikalų pasimėgaudavo merginomis, paprastai — lengvai prieinamomis. Tokiomis kaip Asta.

Ovidijus vėl prakalbo. Pirmieji žodžiai atsklido tarsi iš toli, lyg kalbėtųsi pats su savimi:

— Lugerio sodyboje mačiau paveikslą...

— Ką tokį? — sukluso Donatas.

291

— Paveikslą, sakau!.. Durną tokią teplionę. Bet va, stovi akyse, ir viskas. Nieko ten blatno nėra: du paukščiai, didysis taikosi stverti mažiuką. Pamačiau, ir kaip nagais į nugarą.

Nuojauta, supranti?.. Bloga nuojauta atsirado.

— Būna, visiems pasitaiko. Pervargai, Ovidijau...

— Na taip, — lyg ir sutiko šis, — juk dėl tos sušiktos mašinos beveik tris paras vos po porą valandų miegojau. Ne-v

noriu apgauti komisaro. Negerai, jei dėl Smakovo mentai imtų ieškoti galų.

— Manai?..

— Nieko neįrodys! — zirztelėjo Ovidijus, bet tuoj pasitaisė: — Galėčiau garantuoti, jei tai būtų mano darbas. Mano vieno. Todėl geriau nieko nejudinti, tegu kuo greičiau visas tas šūdas nusėda. Ir apie Stuparą galvoju —- negi vien dėl to jam reikėjo kirsti tą mašiną? Ir ko aš kaip durnelis ardžiausi? Reikėjo užtrinti komisarui, kad mano žmonės ją nuvarė, bet iškišo kažkam kitam, ir atseit nenorėdami nemalonumų, tie patys vagys jos vieton atpirko kitą, netgi geresnę tačką. Taip ir reikėjo padaryti. Tada būtų neišdegusi Stuparui jo vargankė.

— Aš manau, kad Stuparas nevogė tos mašinos.

Zylė įdėmiai pasižiūrėjo į Donatą.

— Bet atsirado, bra, vos tik juos paspaudėme!

— Sutapimas.

v

— Sūdąs, o ne sutapimas!.. Viskas tik prasideda. Kai pamačiau tą paveikslą, taip sau ir pasakiau: na va, prasideda...

— Baik, Ovidijau... Aš tau sakau — nuo pervargimo.

Tau pačiam prasideda haliucinacijos.

— Pamatysi, Donce, pamatysi!.. — su kažkokia šiurpia intonacija kalbėjo Zylė. — Dar niekada taip bjauriai nesijau

čiau kaip dabar.

292

— Tai dėl Smakovo. Nebuvo jokio reikalo jį nuimti.

— Ai, geriau patylėk!.. Gudrus išvadas daryti, vos tik at

šokai nuo chebros ir visų reikalų!

Zylė šyptelėjo. Kažkoks kartumas iškreipė jo lūpas, užtat blykstelėjo didžiulių dantų eilė. Įniršis visada darydavo jo bruožus itin nepatrauklius. Tapdavo panašus į žmogų, iš kurio gali tikėtis paties blogiausio. Apie tokius dažniausiai yra sakoma: piktas ant viso pasaulio.

„Jis tikrai pervargo, — pagalvojo Donatas tirdamas tą nemalonų veidą, — nusikalė kaip šuo, va koks visas pajuodęs, tik akys blizga. Kaip bepročio", — bet tuoj tokią mintį

nuvijo šalin.

— Paklausyk, Ovidijau, štai ką tau noriu pasakyti... Jei tik prasidės kokios konstrukcijos, aš grįšiu. Tegu mus abu sumala toje mėsmalėje, bet nenoriu, kad pagalvotum, jog aš

pasitraukiau svarbiausiu momentu, kaip koks pideras. O šiaip jau laikas baigti tuos paradus, — jis bakstelėjo nykščiu į

„merso" galą, prie kurio rikiavosi „zyliukų" automobiliai. —

Praeina, baigiasi tie laikai, kada reikėjo demonstruoti jėgą.

Kas tau iš to reketo? Kapeikos byra, ir tiek! Reikia normaliai bizniu užsiimti, kaip ir visame pasaulyje.

— O ką su jaunimu daryti? — atlėgusiu balsu paklausė

Ovidijus. — Visus statyti ant slidžių?

— Na tai aišku!.. Grušą, Maurą pasilik. Dar Valiką. O

kiti tegu toliau reketuoja, jei tik tiek smegeninės tedirba.

— Tušti bazarai, bra!.. Tu pats neįsivaizduoji, kaip nusišneki. Stuparo nepažįsti? Jei aš atšokčiau, tą pačią dieną mieste kiltų baisus karas, o kam to reikia? Taip nieko neišspręsi. Viskas turi savaime nusistovėti. O dėl to, kad manęs, senio, nepaliksi bėdoje, ačiū tau, Donce. Nors galėjai to ir nesakyti. Niekuomet apie tave negalvojau ir negalvosiu kaip apie piderą.

293

Donatas palingavo galva. Jis supranta, kaip visada viską supranta iš pusės žodžio, bet vėl prisiminė tą naštą, kuri nedavė ramybės per paskutines dienas. Tinkamesnę progą pranešti apie vestuves bus sunku ištaikyti.

— Ir dar, Ovidijau... Vis nebuvo kaip pasakyti. Pameni, klausei apie Živilę?.. Tai va, po kokio mėnesėlio bus mano ir jos vestuvės...

-— Tavo ir jos?.. — pasižiūrėjo.

— Na taip. Bet pirma reikia su Inga išsiskirti, o tada iškart paduosime pareiškimus.

— Taip ir tikėjausi, — labai ramiai ištarė Ovidijus, nors tebeatrodė toks pat prislėgtas. — Nuo pat pradžių, kai Živilė

rado mus abu ofise, pameni, kada dėl Saikaus, to savo daktarėlio, sklaidėsi, nuo tada ir supratau, kad jūsų keliai nebeišsiskirs. Tik Inga... Ji visada man buvo gyvas nesusipratimas!..

— Puikiai supranti, kad ji viską žinojo, kas atsitiko tada y v

restorano kieme. Žinojo, kad mes pakasėme Žorą, todėl reikėjo kaip nors ją nutildyti. Aišku, šiek tiek buvau ja susižavėjęs, nežinau, gal iš baimės, bet nemaniau, kad tai truks taip trumpai. s

Zylė nė kiek nenustebo. Keistai šyptelėjo. Ir vėl Donatą nusmelkė mintis, kad Ovidijus tuoj pat pasakys tai, apie ką jis dažnai pagalvodavo.

— Ta kikimara turėtų kojas tau bučiuoti, — taip ir tarė

su pasidygėjimu. — J e i ne tu, aš ją būčiau nudėjęs, kaip ir tą kitą liudininkę. Ojojoi, kaip buvome įklimpę!.. O ką ji, kai išgirdo apie skyrybas? Putojosi?.. Nesakė, kad skuos į mentū- < rą ir viską išklos mentams?

— Ne, juk daug laiko praėjo. Net neužsiminė.

— Nejaugi?

— Rimtai, rimtai!.. Jai ne tas galvoje, — patikino Donatas. — Bijo palikti ant ledo. Jai, kaip ir Viktoro Astai, vien 294

i

i

pinigai rūpi. Sutarėme, kad namą atiduodu jai. Negana to, pažadėjau Grožio centrą atgrochinti, tegu paspringsta...

— Teisingai, lai apsišikaL O dėl fazano, bra, nepamiršai?

Sakei, kad jis mano?..

Donatas patraukė pečiais:

— Juk tai smulkmena. Gali kad ir tuoj pat varyti ten ir pasiimti jį.

— Tiek to, kitą kartą, — kiek pasvarstęs tarė Ovidijus. —

Nenoriu ten vienas rodytis. Jos manieros mane stačiai siutina!.. Va išsimiegosiu kaip žmogus, pasiskambinsiu tau, ir kartu nuvažiuosime, gerai?..

— Kaip tiktai nori, — nuolankiai sutiko Donatas. — Tie-v

sa, o kaip dėl vestuvių?.. Ateisi? Žinoma, — susigriebė, —

mes tave susirasime su Živile, pakviesime, kaip ir turi būti.

— Nereikia manęs ieškoti. Kaip aš galiu neiti į savo draugo vestuves? Pasakei, ir viskas. Tik datą iš anksto pranešk. — Ir v

patylėjęs staiga paklausė: — O Živilė turi vairuotojo teises?..

— Ne, ne!.. — iškart perpratęs ketinimus, ryžtingai nukirto Donatas. — Tokių dovanų nereikia! Svarbiausia, kad pats būtum. Sutarėme, Ovidijau?..

Valandėlę jie sėdėjo patogiose „merso" sėdynėse, lyg netikėtai užklupti bundančio miesto garsų. Zylė taip pasižiūrėjo į

Donatą, tarsi būtų kilęs noras iš jo pasijuokti.

— Gerai jau, gerai!.. Sutarėme.

Jis išlipo iš šiltokos mašinos. Jau stovėdamas prie langelio priminė, kad apie vidurdienį paskambintų Maurui ir pa-y

sakytų, kur atvežti pinigus. „Daugiau apie Živilę — nė žodžio, — apibendrino sau mintyse visą pokalbį Donatas. —

Matyt, vestuvės jam — liūdna žinia. Ne šiaip sau prašė tada jos telefono..."

Prabangus „Mersedesas" spindėdamas nutolo miesto centro link, o Ovidijus kaip išlipo, taip ir tebestovėjo toje 295

pačioje vietoje. Pakėlė akis aukštyn, nieko neįžiūrėdamas pro tirštą kaip pienas gatvės žibintų šviesą. Tik nujausti galėjai, kad dangaus esama. Nesvarbu. Užvertus galvą lengviau kvėpuoti ir mintys visai kitokios. Visai.

— Ei, Zyle, kas tau? — prisiartino Mauras. — Kas nors chujovai?..

Jis nieko neatsakė, bet nudyrė akis žemyn. Įsiklausė, kaip lygiai ir vienoda gaida burzgia automobiliai. Kuo ne muzika? Tylus atsakymas grėsmingai dundančiam miestui.

Tada apžvelgė saviškius. Mauras kvailai spoksojo į jį, lyg turėtų tuoj tuoj kažkas įvykti. Grušas su savo jaunimu juokais lenktyniaudami šlapinosi tiesiai ant šaligatvio. Jiems irgi užkliuvo tas nesuprantamas Zylės rymojimas. Nustoję krizenti, sužiuro į gaujos lyderį, tarsi šis būtų užmigęs arba sustingęs nuo šalčio.

— Eik, — stumtelėjo įkyriai išputusį žlibes Maurą, —

eik, pasakyk jiems, kad skirstomės. Tegu važiuoja namo.

Ovidijaus asmens sargybinis mikliai aplakstė visas mašinas. Netrukus gatvėje liko vien džipas, kitos nurūko kas sau.

Mauras krito į sėdynę, bet Zylė vis kažko lūkuriavo, tad vėl gavo ropštis lauk. „Kas jam yra?.. — raukėsi. — Ką jis čia vaidina? Mąstytojas atsirado! Bene vėl nušoko nuo proto ir ims sklaidytis kaip koks maniakas?"

— Zyle!.. Davai varom! —- riktelėjo jau su vos juntama baime. — Juk šalta, jopapa!

Ir lengviau atsikvėpė, pamatęs, kaip sujudėjęs Zylė ėmė

eiti artyn, o jo veide nebuvo jokio užtemimo šešėlio. To pavojingojo, kuris verčia vartyti restoraninius staliukus arba, kaip Palangoje, iššaudyti visą „CZ" apkabą į tualeto veidrodžius.

— Ko čia rėkauji ant visos gatvės kaip durnius!

v

— Nu kad... stovi ir stovi! Salta...

296

Pajudėjus džipui, Ovidijus nustebino Maurą, paklausdamas, ar jis atkreipė dėmesį į paveikslą Lugerio sodyboje. Kuo jam tas paveikslas užkliuvo? Jau tada šnekėjo kaip pervažiuotas. Lyg išmanytų ką nors apie dailę. Ne, neatkreipė. Ir į visas Zylės nuojautas pasižiūrėjo kaip į lengvą proto pakrikimą, tačiau ir pats užsikrėtė įtarumu. Jam ramybės nedavė kitas paveikslas.

— Klausyk, Ovidka, — kalbėjo Mauras, — man užstrigo vienas dalykėlis. Nežinau, gal pasivaideno, bet mačiau, kaip Lugeris, kada grįžo patikrinęs, ar miega apylinkės mužikai, o aš išlindau iš už daržinės kampo, tikrai mačiau, kaip jis darė

va šitaip, — ir jis stambia letena patapšnojo sau per krūtinę. — Ko jis ten graibėsi? Mes buvome vienu du kieme.

Sakau: instinktas žmogaus, įpratusio užantyje nešiotis dūlą.

Kam Lugeriui pistoletas?

-— Tu jį matei?

— Ne, bet juk rodau, kaip...

— Tai ir nešnekėk nesąmonių.

— O kas ten tada galėjo būti? — nepasidavė Mauras.

— Na kad ir mobiliakas. Kur jį kitur laikyti? Į klyną įsikišti?

Mauras pritilo. Abejingai stebėjo pro šalį slenkančius gatvės vaizdus. Kaip visada jo įtarinėjimai nieko verti. Zylė staiga išmąsto. Vienas du — kaip mentas, kaip geras mentas...

— Pervargai, Maurai, — draugiškai kumštelėjo jį Ovidijus, — tau jau vaidenasi, ir tos... kaip ten... haliucinacijos prasideda. Numik porą valandėlių ir nuvažiuosi pas Arnašių.

Paimsi keturiasdešimt štukų ir paduosi Doncei. Pailsėk, Maurai... O vėliau teks užversti dar vieną veikėją. Šūdas gaunasi, kai taip viskas klostosi...

— Stuparą? — gyvai sureagavo Mauras.

297

v

Žvilgtelėjo į savo patroną, bet nesulaukė jokio ženklo, patvirtinančio, kad jo spėjimas teisingas. Manto gatvė tviskėjo nuo šviesų, ir Zylė dairėsi po ją su meile, lyg jam nieko nebūtų svarbiau kaip toji gatvė, kurioje jis yra ir prakeiktas, ir dievinamas.

Viktoras spėjo atšlyti pačiu laiku. Tas rausvas įmigęs veidelis, kurį stebėjo jausdamas čia džiaugsmą, čia aštrų skausmą, staiga ėmė keistis. Sutrūkčiojo blyškūs vokai.

Gilus ir, kaip jam atrodė, neramus alsavimas nutrūko it styga. Ir Viktoras virto šešėliu. Sprunkančiu šešėliu. Tada ir pasigirdo mieguistas, tarsi pro verksmus:

— Teta Melita...

Silpnas balselis, bet lengvai gramzdinantis į bedugnę.

— Aš tau sakiau! — šnibžtelėjo Melita, skubėdama į

kambarį.

Jis liko tamsiame prieškambaryje. Stengėsi jokiu garseliu neišsiduoti ten esąs. Kai skubėjo pas Melitą, norėjo pamatyti tą mažą mergaitę, o dabar jautė palengvėjimą išvengęs jos žvilgsnio. Jis nieko nedarė. Mielai būtų paglostęs, tačiau tik stovėjo ir žiūrėjo, kaip ji miega. Prisiminė, kaip kažkada vaikystėje tamsioje namo palėpėje aptiko vos prakutusį laukinį

kačiuką. Irgi miegantį. Bijojo paglostyti, kad neįbrėžtų.

Viktoras patyliukais nusėlino į virtuvę. Apmirė klausydamasis tylaus šnabždesio. Melita kažką pasakojo. Sprendžiant iš pakilių intonacijų — kažką linksmo ir padaužiško. Klausėsi ilgai, ir darėsi liūdna bei neramu ant širdies. Viskas laikina.

Ir nors Dovilė čia, už sienos, bet iš tikro niekas nesikeičia.

298

Eilinis pasimatymas su praeitimi, daugiau nieko. Matė savo šešėlį, nutįsusį iki durų, bet dar aiškiau jautė kitą, pakibusį

viršum jo. Asta. Jos buvimas lengvai apčiuopiamas visame kame. Ir už lango, ir tame kambaryje. Apie ką su ja kalbėjosi Donatas?.. Gal jam pavyko įtikinti Astą bent kas antrą šeštadienį leisti tėvui matytis su dukra?.. Na, iš pradžių pakaktų

bent kartą per mėnesį. Kad tik ji sutiktų.

Pagaliau iš to kambario partipeno Melita.

— Viktorai, tau reikia netrukus išeiti.

Išeiti?.. Juk jis vos geras pusvalandis, kai čia!

— Ji užmigo, bet miega labai jautriai, — patylomis kalbėjo ji. — Geriau, kad atsikėlusi tavęs čia nerastų. Kvaila po tokios nakties mėginti jai paaiškinti, kas tu toks. Pamatys ir vėl išsigąs. Vos prasimerkia, taip ir žvalgosi. Važiuok namo, aš tau paskambinsiu...

Viktorui pasirodė, kad Melita įsižeidusi dėl to nelemto įvykio su Asta, kai jis nupuolė paskui ją į ligoninę, ir dabar, jį išvydus, ta nuoskauda jai tik sustiprėjo. Todėl ir sako: važiuok!..

— Melita, aš tau norėjau viską paaiškinti dėl Astos. Negalėjau kitaip, negalėjau likti nuošalyje, supranti? Ji Dovilės mama, galvojau tik apie tai.

Ir Viktoras papasakojo apie tą košmarišką naktį ligoninėje, apie pokalbį su Asta ir pabėgimą iš greitosios pagalbos mašinos. Melita nė karto nepertraukė jo. Sekė, kur link krypsta Viktoro mintys, nesistengdama jo balse apčiuopti kaltės gaidelių. Jų ir nebuvo. Tiesiog jis išdėstė viską nieko negražindamas, lyg iš anksto taikstydamasis su jo laukiančiu nuosprendžiu. Papasakojo ir apie išsiskyrimą prie namo laiptinės.

— Tu jai pasakei, kad myli mane? — ją užliejo ta ramybė, su kuria moteris pasitinka gerą naujieną, mažą stebuklą.

299

— Na taip, o kas?.. Manau, ji turi tai žinoti...

— O kaip iš tikrųjų?

Viktoras ir taip buvo sutrikęs: štai ką tik, ką tik prisipažino mylįs ją! Atrodo, kad nevykusiai: iš pasakojimo išplaukė

žodžiai, ir tiek. Be jokio jausmingumo, kuris būtinas (bent taip manė iki šiol) tokiomis akimirkomis. Melita stebėjo jį su šypsena. Tiksliau — šypsojosi akimis, lyg jai darytųsi gera vien nuo to, kad Viktorą išpylė raudonis.

— Aš tikrai tave myliu.

Ji žengė arčiau. Tas metikas judesys sukėlė vos juntamą oro bangelę. Plūstelėjo lyg kvepalų, lyg pačios odos kvapas.

Toks pat, koks užliejo jo kūną, kai vos tik pasilenkė ties tuo mažu pūkuotu padarėliu. Žengė nepaisydama, kad girgžtelėjusios grindys gali juos išduoti, ir stipriai apsivijo Viktoro kaklą.

Gydytojo Saikaus stomatologinio kabineto duris Živilė rado užrakintas. Na nieko, vos aštunta valanda ryto. Palauks. Suprantama, kai nusprendė uždaryti kabinetą ir koridoriuje netrypčioja jokie pacientai, ko jam skubintis?

v v

Beregint prašvito, o Saikaus nesimatė. Živilė vaikštinėjo po koridorių, stoviniavo prie lango, dairydamasi po kiemą, užgriozdintą mašinų. Gal štai štai jo „Mazda" pririedės prie šoninio įėjimo laiptų, tada ji išeis pasitikti ir įteiks visą dokumentaciją, kurią alei popierėlio surinko iš savo namų stal

čių, — dvejų metų asistentės darbas bus baigtas. Geras darbas, ypač paskutinės jo dienos. Ne, ji nenori prisiminti to laikotarpio, kai Saikus tupinėjo apie ją, kol galų gale pasipiršo. Ji 300

vos nesileido apmulkinama. Beveik sąmoningai taikstėsi su jo norais, patikėjo jo kilniais siekiais, kurie pasirodė netikri, tiesiog niekšiški! Viskas dėl to kotedžo soduose. Todėl ir nesmagu prisiminti. Tik jau vėliau, po pokalbio su Viktoru, kuris atvėrė jai akis, padėdamas įminti Saikaus meilumo prie

žastį, ir padėjo pasimatyti su Donatu, — štai nuo tos akimirkos jos gyvenimas pasikeitė. Kaip iš tamsos į šviesą — toks stulbinantis pokytis.

Ji myli. Ji yra mylima. Pagaliau ji išteka! Mamai dar nieko nesakė. Tai nustebtų, tai apipiltų klausimais!.. Ir, aišku, džiaugtųsi. Donatu mama visada žavėjosi. Dar mokyklos laikais vadino jį rimtu vaikiuku. Bet kol Donatas neišsiskyrė su savo žmona, neverta skambinti varpais, suspės... Taip galima savo laimę ir išbaidyti.

v

Bet kodėl nesirodo ponas Saikus, paprastai būdavęs punk-v

tualus kaip ir jo paties pacientai? Živilė priėjo prie durų, truktelėjo už rankenos. Užrakinta. Koridorius tuščias, tik už kitų

durų girdėti balsai. Ir ji neištvėrė — pasilenkusi pažvelgė pro rakto skylutę, lyg tikėdamasi išvysti Saikaus buvimo pėdsakus. Ir kaip nustebo, kai priešais ją atsivėrė tuštutėlė erdvė.

Jokio baldo nei stomatologinės kėdės — kaip iššluota. Kada jis spėjo išsikraustyti? Tai slapukas!

Palaukusi dar valandą, Živilė paskambino Saikui. Niekas nekėlė ragelio. Bufetininkė, maloniai leidusi pasinaudoti telefonu ir šiaip susekanti kiekvieną pirmo aukšto nuomininkų

šmėkštelėjimą, šįkart negalėjo pasakyti, kada čia spėjo gydytojas išsikraustyti. Apėmė keista būsena, širdį užgulė negerumas. Dvejus metus dirbta, o dingo nieko nepranešęs. Kur dabar kišti tą dokumentaciją? Sąskaitos, įvairūs biuleteniai, lankstinukai, tiekėjų adresai...

Išėjusi į gatvę, susistabdė taksi. Retai juo naudojosi, labai retai. Brangu. Ir nors Donatas primygtinai siūlydavo pinigų

301

smulkioms išlaidoms, ji vis atsisakydavo. Griežtai. Bent kiek paėmusi pinigų, ji pasijustų bjauriai. Kaip meilužė ar išlaikytinė. Pakanka to nesmagumo, kuris ją užpuola vos per

žengus prabangaus buto slenkstį. Kainos, kainos... Niekaip negali jų išmesti iš galvos, juolab kad nei kanapa, nei grakš

čios kėdės tikro poilsio neteikia. Užvis svarbiau vidinis komfortas. Matyt, nieko nebus, kol neatsikratys paskutinės vargšės komplekso ir nepradės į brangius daiktus žvelgti iš

aukšto, kaip ir jie į ją.

Ir staiga jai toptelėjo: katinas!.. Taigi bindzinėja, vargšelis, alkanas.

Živilė pasakė taksistui kitą adresą. Po dešimties minučių

ji buvo bute, tame viename erdviame tarsi menė kambaryje, kur ją pasitiko priekaištingas miaukimas. Ėdrūnas painiojosi ant tako ir atsikabino tik tada, kai jo dubenėlis buvo pilnas ėdesio.

Gerai, kad yra gyvas padaras. Apie kojas pasiglausto, paskleidžia gyvastingą šilumą, ir, žiūrėk, jaukiau palieka. Su tuo juočkiu jie dalijasi šeimininkų vaidmenimis, ir kažin ar kada bus kitaip. Gal po vestuvių ji pasijus drąsėliau ir laisviau. Būtinai nusipirks knygų lentyną. Per visą sieną, štai ten, pačiame kambario gale, kur šviečia žydroji indauja. Nesuks sau galvos, kad ta spalva taip primena stilingąjį jos kostiumėlį, tiesą pasakius, vienintelį padorų jos drabužį. Išardys visus kambario apstatymus. Donatas turės paklusti, turės klausyti žmonos. Bent tiek. Daugiau ir nereikia.

v v

Siek tiek pralinksmėjusi, Živilė ėmė virti kavą. Mėgo ją gerti prie židinio. Įsitaisydavo ant parketo, lyg po senovei aplink nebūtų nė vieno patogaus baldo. Na tai kas, kad ugnis neplevendavo. Užtat katinas atbėgdavo. Panaši šiluma.

Ir juočkio blizgantį kailį glostant, nuo pirštų, regis, kildavo kibirkštėlės.

302

Ji užplikė sumaltas kavos pupeles. Besočio katino akyse šmėkštelėjo smalsumas, bet tuoj pat užgeso. Spalva — ne pieno. Nespėjo kava ataušti, kai Živilė išgirdo žingsnius laiptinėje. Vieni tvirti, kiti nelyg kas liptų šlubčiodamas. Trinksi, bilda kojos. Daug kojų...

— Neškite!.. Atsargiai, vyručiai, durys, nenubraižykite!..

Katinas smuko po stalu ir iš ten sublizgino akimis. Živilė

pažino Donato balsą. Įsakmus, valdingas tonas tinka tiek prie

„Mersedeso" vairo, tiek štai dabar, kai komanduoja būreliui vyrų, kurie tąsosi, galynėjasi su kažkokiu gremėzdišku daiktu, bogindami jį vidun.

— O, Živile, tu čia!.. — maloniai nustebo Donatas ir, trumpam pamiršęs bruzdulį prie durų, atsirado už virtuvinės pertvaros. Pakštelėjo į skruostą. — Kad tu žinotum, kokių

gerų naujienų turiu! Per vieną naktį apsivertė pasaulis! Bet vėliau papasakosiu, — ir jau atgal skubėdamas prie durų, rodė vyrams į kambario galą: — Va ten!.. Neškite į patį galą.

Taip, taip, vietoj indaujos...

Živilė liūdna žiūrėjo, kaip pečiuiti vyrukai vienodais kombinezonais stenėdami tempia griozdišką nešulį. Didžiulė metalinė dėžė. Seifas.

— Gerai, dar... dar!.. — komandavo Donatas. Atsigręžęs į Živilę, mostelėjo: — Ateik, mieloji, čia, padėsi patraukti indaują.

Ji užsiminė apie lentyną. Per visą sieną. Bet Donatas tik bukai žvilgtelėjo. Ir vos žydroji indauja pasislinko į šalį, jos vietą užėmė tas baisingas daiktas — plieninė uola, siekianti moters krūtinę.

— Kam mums, Donatai, tas seifas? — kai išėjo darbininkai, neramiai tvinksinčia širdimi paklausė ji.

Jis ne iškart atsakė. Pirma paglostė šiurkštų metalą, pačiupinėjo spindinčią rankeną.

303

— Geras daikčiukas!.. Matei, vos keturi vyrai panešė.

— Bet kam jis mums?

Tada Donatas pažvelgė į sunerimusią merginą kur kas rimčiau nei j seifą.

— Supranti, Živile, norint turėti legalų ginklą, namuose būtinas seifas...

— Ginklą? Kokia nesąmonė! Juk kalbėjome, kiek kalbėjome, kad visi tie nešvarūs reikalai liks praeityje, — karštai ir su nuoskauda sušneko ji, — juk sakei, kad viskas bus kitaip...

— Živile, na suprask, dabar tokie laikai, kad ginklas savigynai būtinas.

— Nuo ko tau gintis?.. Nuo ko?.. Juk pasitrauki nuo visko, taip pats sakei!..

Donatas matė, kad seifas akivaizdžiai virto kažkokios klastos įrodymu. Būtent tai išskaitė Živilės akyse. Jis bandė

paaiškinti, kad toji plieninė uola tinka ne vien kokių šešių

šūvių vinčesteriui. Bus kur saugoti ir pinigus, ir vertybinius popierius.

— Tam yra bankai, — atrėmė ji.

— Bankai!.. Aš jais nepasitikiu. Ten tokie pat banditai kaip ir Zylė, tik su aukštuoju išsilavinimu. Niekuo negali pasitikėti, niekuo!.. — ir tuoj pat susigriebė, kad tokia išva-da pernelyg kategoriška, o Živilė apsiniaukė kaip debesis, lyg tai būtų ir jai taikoma. Todėl suėmė merginą į savo tvirtą glėbį. — Tik nepamanyk, mieloji, kad taip ir apie tave galvoju. Ne, ne!..

Ji atsirėmė į jo petį. Lyg nežinodama, kur pasidėti nuo negerų minčių, nusuko akis šalin. Kas jai darosi? Vos išvydo tą griozdą, kažkas taip ir nuėjo per širdį. Ginklas — ji nenori, kad šiuose namuose būtų toks baisus daiktas. Nenori, kad 304

Donatas galvotų apie jį. Juk viskas turi keistis, turėtų pasikeisti.

— Donatai... Man kažko labai neramu.

— Ir man, — lyg žaisdamas su jos plaukų sruoga, tarė

jis. — Ir žinai, kodėl?.. Todėl, kad mes seniai buvome susitikę. Kiek laiko praėjo?.. Dvi ar trys dienos, o atrodo — mėnuo, tiesa?..

Ji atsiduso. Norėjo, kad tai būtų tiesa, visa to širdies maudimo priežastis. Donatas švelniai vienu pirštu pakėlė jos smakrą ir pabučiavo į lūpas. Trumpas bučinys, malšinantis ilgesį, tačiau šalia to jausmo stojo didesnis. Jie žiūrėjo viens kitam į akis, tarsi gėrėjosi vėl atgauta artuma, bet čia prišokęs katinas ėmė brūžintis apie kojas, ir jie vienu balsu nusijuokė.

Juokas padėjo jiems atgauti svarumą. Atrodė nusiraminę ir apie seifą pamiršo.

Kol Živilė gurkšnojo ataušusią kavą, Donatas pažėrė visas naujienas, prieš tai pabrėžęs, kad jos visos alei vienos geros.

Pradėjo nuo Ingos. Ne, vardo neištarė, vis kartojo: buvusioji arba ji. Perpasakojo pokalbį neslėpdamas, kad jis buvo nemalonus, todėl tiek ilgai atidėliojo. Bet viskas praeityje. Ji sutiko, netgi santūriai reagavo, palyginus su scenomis, kokias keldavo anksčiau, jei tik sukirbėdavo menkiausias įtarimas dėl jo neištikimybės.

Donatas nužvelgė Živilę, tikėdamasis jos veide išvysti slepiamą džiaugsmą, bet ji išklausė visa tai labai ramiai, tarsi kokią oro prognozę. Nevalia nei džiaugtis, nei liūdėti. Reikšminga permaina. Būtinas žingsnis. Bet kai Donatas papasakojo apie naktinį Melitos skambutį ir kokia buvo ji susijaudinusi, ramybės neliko nė ženklo.

— Dieve!.. — su siaubu šūktelėjo Živilė. — Ar tai įmanoma, kad toks mažas vaikas naktį bėgtų iš namų?

305

Bet Donatas skubėjo priartinti laimingą pabaigą — jam pavykę įtikinti Astą daugiau nekankinti nei savęs, nei vaiko, nei Viktoro.

— Kvailiau ir tyčia nesugalvosi, — atšaldė jo entuziazmą Živilė. — Kodėl tu nori atskirti vaiką nuo motinos?.. Tu neturi tokios teisės!..

— Bet ji pati sutiko!..

— Na ir blogai!.. Viktoras pats turėjo su ja išsiaiškinti, be tavo pagalbos. Juk Asta ne kokia nors beviltiška girtuoklė.

Dukra buvo ir aprengta, ir pavalgydinta. Tu vis niekaip negali atprasti kalbėtis pinigų kalba.

v

— Baik, Živile, tu nežinai visos tiesos. Dovilę užaugino seneliai, o Asta ją prisiminė tik grįžus tėvui. Tai sakyk man, ar jų teisės į vaiką ne vienodos?

v

Živilė sudrebėjo nuo tos minties, kad jie apie vaiką šaltakraujiškai šneka tarsi apie kokį vaikščiojantį, kalbantį baldą.

Kaip ten bebūtų, ji neabejoja — mergaitė vis vien pasiilgs mamos, tik pasaulį bandantys pertvarkyti suaugusieji į tokį

mažo žmogaus ilgesį žiūrės pro pirštus.

— Tokius dalykus turi spręsti teismas, o ne įprotis pirkti viską iš eilės.

v

— Baik, Živile... Aš viską jau sutvarkiau, — su savotiška kalte tarė Donatas. — Visą valandą kalbėjausi su teismo pirmininku, sumokėjau jam porą štukų, ir rytoj bus galas visiems šliūbams. Negalėjau įsivaizduoti, kad taip viskas paprasta. Ir Ingai, ir Astai dalyvauti nebūtina. Tiesiog parašys prašymą bylas nagrinėti be jų, o Asta dar savo ruožtu — kad sutinka, jog dukra gyventų pas tėvą. Ir po visų problemų...

Živilė pasijuto mažumėlę apsigavusi. Pamiršo, kiek daug gali nuveikti tokie kaip Donatas. Jų dėka ir keičiasi to naujojo pasaulio grimasos ir vertybės. Kas turi pinigų, tas ir teisus.

306

Visa kita — formalumai. Jei pinigai per menkas argumentas, į kitą ranką paima ginklą. Ji piktai nuvijo katiną. Tas baisiai nustebo. Kažko nepamena, kad ši apvalaveidė būtų šiurkšti, o jo nekalti prisilietimai ją taip erzintų.

— Živile, kas tau?

Donatas ketino prieiti, bet ji vien žvilgsniu sustabdė:

— Šiuose namuose nebus jokio ginklo!

Jis keistai pasižiūrėjo į ją, paskui į katiną, tiriantį naujai atsiradusį užkaborį šalia seifo, ir atsainiai numojo:

— Velniai nematė, išsiversiu ir be jo!.. Nesuprantu, ko čia jaudintis? Man tas pat. Kad ir malkas židiniui jame galime laikyti. Juk tu čia šeimininkė...

v

Negerumas atlėgo. Ačiū Dievui, pagalvojo Živilė, kad jis supranta ją. Jos akims užkliuvo aplankalas su dokumentais, kurį visą rytą bergždžiai sūpavo ant rankų, norėdama įteikti Saikui. Toptelėjo dar sykį dirstelėti bent į instituto kiemą —

bene stovės jo mašina.

Donatas mielu noru sutiko pavėžėti. Jau automobilyje, kurį kaip visada palikdavo per porą namų po svetimais langais, užsiminė apie Ovidijų, kaip šis užsiplieskė vestuvių proga dovanoti mašiną. Jai. Stebėjo, koks bus veidas po šių žodžių, y

bet Živilė vis taip pat abejingai žiūrėjo į mirgančią gatvę. Sėdėjo laisvai, nė kiek neįsitempusi, ir Donatas nei iš šio, nei iš

to pagalvojo: „Štai ji, mano žmona, mano meilė..."

Saikaus „Mazdos" niekur nesimatė. Nulėkti iki sodų —

gal jis ten mėgaujasi žiemos ramybe?! Tokiame name tik žiemok ir žiemok!..

Vos įsuko į siaurą keliuką, į juos ėmė bėgti grakštus namas ryškiai raudonu stogeliu. Iš tolo švietė plastikiniai langai, kuriuose atsispindėjo plikos vaismedžių šakos ir dangaus lopinėliai.

307

— Nieko sau namukas, — gėrėjosi Donatas, — kietai tam daktarėliui pavarėm...

Jau sustoję išvydo viename lange degant šviesą. Živilė su palengvėjimu atsiduso. Stai ir rado... Ji išlipo iš automobilio, bet akimirksniu sustingo. Lange pasirodęs veidas buvo ne Saikaus. Langas atsidarė. Be galo lengvai, tarsi įrodydamas, kad Saikaus aikčiojimai apie namuko vertę nebuvo iš piršto laužti.

— Ko? Ko reikia?.. — suburbėjo griežtų bruožų visai dar jaunas vyrukas. Jo žvilgsnis nepatikliai šokčiojo nuo prabangaus automobilio prie netikėtos viešnios.

v v

— Aš ieškau gydytojo Vytauto Saikaus, — tarė Živilė.

— Nėra čia jo ir nebebus! Namas parduotas. Supratote?..

Man parduotas.

Langas grėsmingai sublizgo.

— Palaukite minutėlę!.. — šūktelėjo Živilė. — O kur man jį rasti?..

— Nežinau! — nesileido į kalbas naujasis kotedžo savininkas. — Pardavė, išvažiavo, kas man rūpi! Vaikšto čia visokios mafiozkės!..

Živilė nukaitusi puolė į automobilio vidų ir rado ten be-kikenantį Donatą.

— O tau kas čia juokingo?

— MafiozkėL Chi chi!.. Ir tave, kaip tame multike, priskaičiavo. Abu labu tokiu...

Ji užsimojo sunkiu aplankalu, neskaudžiai trinktelėjo Donatui per ranką, kuria jis valėsi netikėtai ištryškusias juoko ašaras.

— Nusiramink, mieloji... Tegu šneka ką nori, mes atsilaikysime prieš visą pasaulį. Ir be jokių ginklų.

Tai taręs, švelniai paglostė vėjo sutaršytus jos plaukus.

Paglostė kaip katiną, kuris, ko gero, ir dabar skersomis žiūri į

308

tą keistą kaimyną, plieniniais pečiais saugojantį knygų lentynai labai patogią sieną.

*

Asta atsisako savo teisių į Dovilę. Savo valia ir savo noru. Dukrai bus geriau likti pas Viktorą. Apsisprendė — visai išvažiuoja iš Klaipėdos.

Taip trumpai išdėstė Melitai paskambinęs Donatas. Siai kojos rankos nutirpo. Kliedesys iš po tos nakties? Kaip?..

Kaipgi taip atsisako? Kas bus su Dovile? Juk savo tėčio, galima sakyti, dorai nėra mačiusi. Porą kartų, ir tai prabėgomis, tarsi gelbėdamasi nuo barningo triukšmo. Ką toks pipiras supranta?.. Bet Donatas nesigilino: Dovilė išaugs, praeis visi stresai — juk dar vaikas...

Ak, tie vyrai! Kaip siuvėjai matuoja — išaugs neišaugs!..

Donatas sutiko, kad jis pernelyg tiesmukai žiūri į mažo vaiko tragediją, bet vis dėlto... Ir jis atsargiai pasiteiravo Melitą, ar negalėtų Dovilė kurį laiką pabūti pas ją.

Taip, žinoma!.. Kitos kalbos ir būti negali. Dovilė pati tiems nepažįstamiems žmonėms gatvėje parodė, kur gyvena teta Melita, tad bent šito pasirinkimo iš vaiko neatimkite.

Mergaitė ir taip sukrėsta, per miegus vis virpčioja kaip žvirbliukas, ir jei Viktoras sumanytų nedelsdamas imtis tėvo pareigų, naujuose namuose jai dar sunkiau būtų nei čia. Dar vienas šokas... Ne ne. Tegu lieka čia, pas ją. Dovilei reikia grąžinti pasitikėjimą žmonėmis. Ji turi kuo greičiau pamiršti, kas buvo. Jei tai įmanoma, jei tik iš viso įmanoma. Nuves pas vaikų psichologą, vėl repeticijas galės lankyti. O ten vaikai —

309

pasaulis, kuriame nėra vietos bejausmėms šmėkloms ir kuris apie žmonių šiurkštumą nutyli.

Visą rytą Melita prastovėjo prie lango, bijodama trikdyti mergaitės miegą. Atsisakyti savo vaiko? Savo baltapūkės mergytės! Viešpatie, protu nesuvokiama. Gal todėl ją, vos išvydus tą motiną, tą tamsiaplaukę gražuolę, tarsi elektra nukrėsdavo?

Kai Dovilė prabudo ir pašaukė ją vardu, Melita nusigando: „O jei ims klausinėti apie savo mamą?.." Tai štai kokią atsakomybę jai užkrovė Donatas!

Ji vėl išgirdo ją šaukiant. Tylutėliai, lyg bijant, kad gali atsiliepti ne tas balsas. Kai įėjo į kambarį, Dovilė sėdėjo pa-rietusi kojas ant lovos krašto.

— Kas yra, zuikuti?

— Aš atsibudau.

Melita prisėdo šalia, draugiškai nusišypsojo. Stengėsi neišsiduoti, kad toks rytmetinis pasisveikinimas jai kelia rūpestį. „Atsibudau." Lyg galėjo būti kitaip.

— Prisimeni? — Melitos rankose atsirado skudurinė lėlė

su juokingomis sagomis vietoj akučių. — J i tavęs pasiilgo, oi kaip pasiilgo!..

Dovilė nusižiovavo, alsiai, lyg atsidusdama, ir paėmė ka-v

daise nučiupinėtą žaislą. Žvilgtelėjo į Melitą, paskui į lėlę, tarytum lygindama ją stebinčias akis.

— Kaip sagutės... — sušnibždėjo ji.

— Ką sakei, zuikuti? — pasilenkė Melita.

— Tetos akys kaip sagutės.

Ištarė be jokio linksmumo, bet merginai lyg akmuo nusirito. Regis, nekliedi vaikas. Regis, nesusidrums tos mieguistos žydros akelės nuo ašarų.

— Mano šypsena kaip ir tos pamaivos. — Ir kepštelėjo v

Dovilę: — Žiūrėk...

310

Tikrai, Dovilė žiūrėjo į įmantrią grimasą ir netikėjo —

tokia pat! Veidelis pragiedrėjo, ir Melita skubėjo papasakoti apie varlę, kurios niekaip fotografui nepavykdavo sutalpinti į

nuotrauką. Tada liepė sakyti „uogienė", kad išnyktų toji plati šypsena, bet paskutiniu momentu šokuolė ištarė „marmeladas", ir šypsena vėl išskydo į šalis. Kodėl marmeladas? O todėl, kad jis jai labiau patiko nei uogienė!

Ji šypsojosi. Apvali burnelė šypsojosi. Ir tas gerai, pagalvojo Melita ir pakilo sakydama, kad eina — apsižiūrės, ką čia jos pusryčiautų. O Dovilė išsirito iš lovos, pasišovusi tipenti paskui.

— Basomis!.. — aiktelėjo Melita. — Pašalsi kojytes. Eikš, padėsiu apsirengti.

Ir tada pasigirdo durų skambutis. Atsargus trumpas čirkštelėjimas, bet Melitai kaip dūris į širdį.

— Palauk, zuikuti... Aš pažiūrėsiu, kas ten atėjo.

Dovilė išgąstingai išplėtė akis:

— Jei mama... manęs nėra. Gerai, teta Melita?..

Ir Melitai vėl dilgtelėjo krūtinėje.

— Nebijok, mažute. Tai ne mama.

Nuskubėjo prie durų ir prisikišusi prie akutės išvydo laiptinėje stovintį Viktorą. Ji mikliai išsmuko į ramios ryto šviesos užlietą laiptų aikštelę. Davė ženklą kalbėti kuo tyliau.

— Aš pagalvojau, kad... — pradėjo jis, bet Melita neleido užbaigti:

— Ji pabudo. Eik iš čia, dar pamatys. Ką aš jai pasakysiu, eik...

Jis įbruko kažin kokį polietileninį paketą jai į rankas: v

-— Čia šio bei to jums nupirkau.

— Eik, sakau!.. Geriau paskambink. Mes kaip tik dabar rengiamės...

311

Viktoras negalėjo atplėšti akių nuo Melitos. Nors buvo ūmai sunerimusi, pusiau pikta, vis vien žiūrėjo į ją su begaline meile.

— Man sakė Donatas, — sušnibždėjo jis pričiuptas jaudulio, — sakė dėl Dovilės... Tu neįsivaizduoji, Melita, koks aš dėkingas!. Tu labai gera.

Ir sugriebęs merginos ranką, švelniai paglostė pirštus, kurie po akimirkos liesis prie tos mažos mergaitės drabužėlių.

Dovilės pasaulėlis pilnas košmariškų šmėkščiojimų, tarsi šukių sieloje, ir jas išrinkti gali tik moteriška, tokia kaip šios blyškios merginos, ranka.

Bet jų šnibždėjimasis už durų Melitai kėlė vien nerimą.

— Eik, Viktorai, nenoriu, kad ji pamatytų. Vėliau, kai viskas susitvarkys, mes abi tave aplankysime.

Jis paleido merginos ranką, ir ji, tvirčiau suėmusi paketą, grįžo į tyloje skendintį butą. Dovilė sėdėjo nekrutėdama.

— Tuoj, zuikuti, grįšiu, — tarė stabtelėjusi Melita ir nuskubėjo virtuvėn.

Mergaitė nutyko, joks garsas nebesiekė jos. Tada vėl atsėlino baimė. Ji bijojo balsų, kurie gali sudrumsti tylą, vis grėsmingiau panašėjančią į aną, vakarykštę. Visa laimė, kad jau šviesu. Šviesa gali išgelbėti... Taip pagalvojusi, šoko rengtis.

Taip pat vikriai kaip ir tamsiame miegamajame. Tekinomis atpuolė į virtuvę.

Melita iš paketo krovė ant stalo vaisius. Visą kalną jų.

Ramiai ūžė dujinė viryklė. Teta kažką sakė, bet užsigalvojusi Dovilė matė tiktai, kaip sukrutėjo jos globėjos lūpos ir vėl pasirodė ta gera šypsena. Vaikas stovėjo apimtas nuojautos, kad viskas viskas, ką dabar mato — oranžiniai apelsinai, pra

šviesėjęs dangus lange, gelsva dujinės liepsnelė, toji šypsena ir pagaliau tas girdėtas karštas kuždesys už durų — viskas pa-312

slaptingai keičia jos vaikystę. Kol miegojo, kažkas visiems laikams pasikeitė.

*

Garvežys ūktelėjo, ir per visą peroną nusirito geležinis žvangesys.

Asta krūptelėjo. Rodės, niekada šis garsas nebuvo išblėsęs jos atmintyje, banga po bangos kaskart atsirišdavo, tik ji dėjosi esanti kurčia. Atrėmusi lagaminus prie stoties pastato sienos, stovėjo nejudėdama. Liūdnai čirpė pro šalį slenkančio vagonų ešelono nesuteptos ašys, o ratai sukosi be jokio bildesio. Asta pajuto silpnumą kojose. Lyg visos košmariškos savaitės nuovargis, kol tvarkė skyrybų ir buto pardavimo dokumentus, būtų atsekęs jos pėdomis ir čia, purviname perone, kibęs į kūną.

Su Viktoru nesusitiko. Dovilės irgi nematė. Tarp jų lyg uola stovėjo Donatas. Paskambindavo, atvažiuodavo, ji pasirašydavo, kur reikėjo — štai ir visas bendravimas. Apie dukrą ir buvusį vyrą — nė žodžio. Apsisprendė — ji nori ištrūkti iš

miesto, kur ją visi bado pirštais. Aišku, jei ne vaikas, viskas būtų kitaip. Nors kas jai? Su tėvais visąlaik santykiai buvo įtempti: vos kas, tuoj motina šoka auklėti. Dabar prisidėjo dar vienas neklystantis — Viktoras. Donatas tik vaidina, kad jos fokusas su kyšiu teisėjui jo nė kiek nebejaudina. O Dovilė... Dovilė — jos reikalas!.. Tegu plaka liežuviais kas tik nori, ji palieka tą sušiktą miestą, tegu pasikaria be jos!

Krovininis traukinys nutolo. Geležinkelio bėgiai žvilgsėjo it žmogaus rankų nusvidintas medis. Jų tokia gausybė, kad tikra mįslė, kaip traukiniai suranda jiems skirtą kelią. Nieko, kaip nors ir ji suras savąjį.

313

Ruošėsi stverti sunkių lagaminų rankenas, bet nusprendė

luktelti, kol praeis ta mažutė moteriškė. Senyva, bet gana tvirta. Kaip lengvai tempia tokius didžiulius krepšius! Ir dunkus paltas, regis, nė kiek netrukdo, tik iš pražiotos burnos verčiasi pilkšvas garas. Ji visa suaugusi su sunkiais nešuliais, nėr kada ir prakaito nusibraukti.

— Gal padėti, močiute?.. Duokit!

— Ačiū, dukrele, nesivargink, mažulėle, — pūškavo moteriškė, bet susigretinusi su Asta persigalvojo: — O gal reikia atsipūsti... Rankos įsmilko. Skubėjau, bijojau pavėluoti į

traukinį. Utata, karšta!..

Ji sustatė savo krepšius šalia Astos lagaminų. Pakrapštė

vilnonės skaros mazgą pasmakrėje, kol šiek tiek jį pralaisvino.

— Dar visa valanda, nors kartais anksčiau atvažiuoja, —

tarė Asta, ir staiga į galvą atėjusi mintis beregint virto nenugalimu troškimu. — Jūs galėtumėte pasaugoti mano daiktus?..

Man būtinai reikia paskambinti. Labai prašau, aš greitai...

— Bėk vaikeli, lėk lėk. Pabūsiu. Dabar jau niekur neskubu.

Asta puolė į stoties vidų. Mažais žingsneliais perbėgo laukiamojo salę. Nebejautė silpnumo, vien tankiai dunksinčią krūtinę. „Kaip aš jį surasiu, kaip?.." Sviro ragelis rankoje, numerį rinko skubėdama. Ir vėl suklydo... Neprisiskambins, aišku, kad ne! Be reikalo šokosi, kam visa tai? Ji įsikibo į

telefono automato korpusą, nes pasivaideno, kad klumpa ir vėl bando stotis.

— Alio!.. Donatai... čia Asta.

Jis atsiliepė droždamas be užuolankų:

— Kas dar? Juk viską apšnekėjome!

— Ne, ne!.. Aš jau geležinkelio stotyje...

— Tai kas yra? Už butą neatsiskaitė?

Jis įširdęs, kažko įširdęs... Na, žinoma, nereikėjo skambinti.

314

— Donatai, aš labai prašau: pasakyk man Viktoro telefoną.

Ragelyje pasidarė tylu. Kaip prieš nuspaudžiant svirtelę.

— Kam tau reikia? Gavai babkes — ir čiuožk... Nesitarėme taip.

— Žinau, žinau!.. Bet man labai reikia.

— Kam?

— Išgirsti jį, noriu išgirsti jo balsą, ir viskas.

Ir čia pat mintyse supliekė save: „Tai pasakiau!.. Ką nors gudriau reikėjo suregzti. Nepatikės!" Asta baimingai apžvelgė

pustuštę salę, tarsi ieškodama pagalbos. Sutiko kelis svetimus, abejingus žvilgsnius. Lyg numanančius apie jos nieko vertą troškimą.

— Turi kur užsirašyti?

— Aš atsiminsiu!.. Tikrai tikrai!

Donatas padiktavo telefono numerį, ir ji, skubiai nuspaudusi svirtelę, ilgai kartojo tuos skaičius ir mintyse, ir pašnibždomis. Įsiminė kaip savo vardą, bet tada pajuto keisčiausią dalyką — ji nebenori skambinti. O ką pasakys? Atleisk už

viską, išvažiuoju ir daugiau niekada niekada nepasimatysime?

Dar kartą pasirodys kaip paskutinė kvailė. Ne. Neskambins.

Ištrins jo balsą iš atminties kaip ir šį miestą. Ir atleidimo jokio nereikia. Ir atsisveikinimo ašarų nebus.

— Na kaip?.. Prisiskambinai, vaikeli? — pažadino Astą iš

susimąstymo balsas.

— Ką?.. A... taip, prisiskambinau.

Ji susivokė stovinti perone prie savo prigrūstų kelioninių

lagaminų su drabužiais ir visokiausiais mažmožiais, kurie negalėjo pavirsti pinigais. Butas, baldai, virtuvės rakandai —

viskas įėjo į tą pačią kainą, kurią nustatinėdamas nekilnojamojo turto agentas nesivargino. Butas — tiek, visa kita —

dar tūkstantis „žalių", ir raktai ant stalo. Donatas sakė, kad normaliai įvertino. Turėjo jo klausyti. Turėjo atsikratyti min-315

ties apie savo pačios vertę. Be tokio nuolankumo neįmanoma žengti lemiamo žingsnio.

Ji išvažiuoja. Tuo viskas pasakyta.

Atsikvėpusi močiutė nulingavo su nešuliais į stoties laukiamąjį. Asta prisidegė cigaretę. Buvo nesunku įsivaizduoti, kad ji jau mieste, kuriame jos niekas nepažįsta.

Laikas bėgo. Sutemos darėsi vis tirštesnės, ir įsižiebusios aukštų perono stulpų šviesos tik dar labiau artino ilgos tamsios nakties nuojautą. Iš kažkur atsirado pulkelis balandžių.

Įsidrąsinę prieidavo labai arti Astos, tarsi palaikę ją, rymančią prie stoties mūro, kokiu medžiu. Gerklę spaudęs graudulys išnyko. Akys išsausėjo. Ji ėmė gailėtis, kad neturi po ranka minkštos bandelės. Palesintų tuos vargšelius, patrupintų bur-kuolėliams, spraigantiems po peroną lyg sušalę žemės grumstai. Išniręs kažkieno šešėlis išgąsdino paukščius. Viens po kito purptelėjo, pakildami į orą. Kažkuris praskrisdamas vos nesudavė sparnu per išgąstingai kilstelėtą merginos ranką. Žingsniai nuslopo. Vietoj jų visai šalia išgirdo:

— Labas, Asta...

Ji apmirė. Regis, sustingo ir oras, o ji, vos ne vos kvėpuojanti, pakėlė akis ieškodama to balso. Ir pajuto palaimingą atoslūgį, lyg kas visus jausmus piltų iš vieno indo į kitą.

— Tai tu... Atvažiavai, Viktorai. Man... man sunku patikėti! Ojėzau, kaip pasimečiau! Kaip tu susigaudei, kad V V • *i

as ciar

— Donatas paskambino. Norėjo sužinoti, kodėl ieškojai manęs. Pasakė, kad tu geležinkelio stotyje.

Ji nusišypsojo, lyg išgirdusi netiesą. Viktoras stovėjo atlapa striuke — kaip iššokęs iš automobilio, taip ir atpuolęs į

peroną. Akimirką Asta dėjosi jo veido bruožus į atmintį: lyg užbrėžta žandikaulių linija, atsikišęs smakras ir tos dvi duobutės skruostuose... Ak, kaip viskas pažįstama! Akys žvelgia 316

be jokio priešiškumo, netgi, sakytų, nuolankiai, ką buvo sunkiausia įsivaizduoti.

— Kodėl tu išvažiuoji, Asta?

Ji giliai atsikvėpė. Vėl pasijuto nuvargusi, ir netikėto susitikimo džiaugsmas nutolo. Tada išvydo savo ranką, kiek pakeltą, sulenktą per riešą, lyg siekiančią paliesti priešais stovintį vaiduoklį. Nuleisdama ją, tarė:

— Taip reikia.

— Ne, Asta, ne... — lyg neišgirdo jis. — Paaiškink žmoniškai. Neimk į galvą, ką ten Doncė šneka! Jam viskas kitaip atrodo. Bet man gali paaiškinti, kodėl išvažiuoji?

— Išvažiuoju, ir viskas, — nukirto ji. — Taip bus geriau.

Šitas miestas pernelyg ankštas mum abiem.

— Tu kalbi tik apie mus. O Dovilė?..

— O ką Dovilė?.. Juk tu norėjai, kad ji būtų su tavimi.

Sakysi, ne taip?..

— Apie tai aš negalvojau. Norėjau matytis su ja kaip visi tėvai. Kodėl tu nusprendei ją palikti man?.. Juk ne savo noru? Doncė privertė, taip?.. —Jis patylėjo įdėmiai žiūrėdamas į ją, nežinia ko pablyškusią ir ramstančią sienos mūrą. —

Nebijok, ką pasakysi, viskas liks tarp mūsų. Girdi, Asta?..

Visi bruožai išblėso, teliko pora akių, kurios paprasčiausiai ėmė erzinti.

— Tu ko čia atvažiavai? — ji kvėpavo vis neramiau. —

Tardyti manęs?

— Aš noriu išsiaiškinti.

— Na taip!.. Angelas nusileido!.. Nori suskaičiuoti mano nuodėmes? Ką bedaryčiau, vis negerai ir negerai!

— Asta!

— Ką Asta!.. — ryškias lūpas iškreipė graudus vypsnys. —

Atstokite jūs nuo manęs visi! Niekas manęs nevertė, pati...

Surasi jai kitą mamą, jaunesnę.

317

— Baik šnekėti nesąmones! Tu jos mama! Baisu ir pagalvoti, kad tu ją pasiryžusi pamiršti.

Asta virpančiais pirštais išsitraukė iš pakelio cigaretę.

Nusisukusi nuo vėjo, prisidegė. Išpūtusi dūmą, kuris pagavo aplink ją blaškytis, trūkčiojančiu balsu pagaliau išlemeno:

— Nori žinoti tiesą?

— Na tai aišku!

Ji pagalvojo apie tuos dolerių pundelius giliose kailinių

kišenėse. Nesijautė nei laiminga, nei atvirkščiai. Galvojo apie tiesą, kuri buvo niekam nereikalinga. O Viktoras vis laukė.

Nenuleido akių nuo jos lūpų.

— Tu juk leisi man matytis su Dovile? — staiga paklausė ji.

— Žinoma.

Viktoras įsitempė — tai, ką ji štai dabar pasakys, privers jį nustebti.

— Tai va... Palieku ją tau, kad neprarasčiau tavęs. Mintyse aš visą laiką būsiu ten, kur tu ir Dovilė.

Nudelbė akis. Dabar atrodė kaip nelaiminga, visiškai sugniuždyta moteris. Viktoras atšlijo. Nusivylęs žengė atgal ir skėstelėjo rankomis.

— Šūdas!.. Kažkokia nesąmonė! Juk tarp mūsų viskas baigta!

— Na ir kas? •— tyliai atsiliepė Asta ir vėl pakartojo: —

Na ir kas? Aš taip norėjau, nors mažą viltį pasilikti norėjau...

Viktoras kaip pamišęs ėmė vaikštinėti pirmyn atgal. Tas graudulio kupinas balsas* sujaukė visas mintis. „Nuostabu, nuostabu", — kartojo sau, niekaip negalėdamas atsikratyti galvoje šmėkščiojančių pastarosios savaitės vaizdų: Asta ligoninėje, paskui ji — su dviem vyriškiais savo svetainėje... Tiesiog stebėtina, kaip ji kiekvieną nuopuolį paverčia tyrutėliu jausmu!.. Ak, iš meilės jam atsisakė Dovilės!

318

— Tai kodėl tu, po velnių, manęs nelaukei?! — dusliai prašvokštė jis nenustygdamas vietoje. —Jei mylėjai mane, tai kodėl?..

— Kvaila buvau, — jos veidas įgavo skausmingą išraišką, — taip jau viskas susiklostė. Juk sakiau: kai tu sėdai, man apsivertė pasaulis. Pasirodė, jog tavęs netekau visam laikui.

Man reikėjo nors trupučio meilės, tegu ir netikros...

— Trupučio?.. Tuos šimtus vyrų tu vadini trupučiu?

— Ne šimtus!..

Viktoras pakraipė galvą. Apmaudas, nusivylimas ir dvejonės paskleidė nemalonų kartumą burnoje. Juk buvo prisiekęs sau niekada nepriekaištauti Astai dėl jos praeities. Tai jos praeitis — tarsi vienas ilgas triukšmingas pasisėdėjimas restorane. Bet neištvėrė. Dėl to ir jautėsi bjauriai. Lyg iš tiesų

visi neištikimybės nuotykiai būtų trukę tik trumpą jųdviejų

išsiskyrimo dieną — ir štai ji belaukianti atleidimo.

— Tu galėsi aplankyti Dovilę kada tik panorėsi. — Ir pridūrė: — Bet tai ir viskas, ko gali tikėtis.

— O kur ji dabar? Pas Melitą?

Pirmąkart tą vardą ji ištarė be jokios pagiežos.

— Taip, ji pas Melitą. Ji po tos nakties tokia sukrėsta, kad aš...

— Nereikia, nieko nepasakok...

Ji pakėlė cigaretę prie lūpų ir stipriai užsitraukė.

Viktoras patapšnojo per savo kišenes. Taip ir žinojo —

per tą skubėjimą „Marlboro" pakelį palikęs automobilyje.

— Duok, pabaigsiu, — priėjo arčiau.

Smilkstanti cigaretė nukeliavo į jo ranką. Asta šyptelėjo, lyg tokios dalybos ją būtų pradžiuginusios. Į peroną ėmė

rinktis keleiviai. Stoviniavo būreliais ir po vieną. Juos abu pasiekdavo nerūpestingų pokalbių nuotrupos, ir jie vienas kito tarsi nebematė.

319

— Na štai, — bespalviu balsu tarė Asta, — greitai traukinys. Iš ryto jau būsiu Vilniuje. Toli toli nuo tavo priekaištų.

Jūs visi manote, jog užtenka pabūti kalėjime, kad suprastum, kas per daiktas yra gyvenimas. Atmink, Viktorai, niekas tavęs taip nemylės, kaip aš.

Žybtelėjusi cigaretė nušvietė jo neįskaitomą veidą. Bejausmis padaras! Žiūrėjo ten, iš kur turėjo pasirodyti traukinys.

Ne, ji klydo — žvilgsnis buvo liūdnas, bet tai neguodė jos. Ji atsiduso pagalvojusi, kad toks jis ir išliks atmintyje — liūdnas ir nepasiekiamas. Nors pakaktų ranką ištiesti...

— Ir dabar netikiu, kad tu atvažiavai manęs išlydėti. Po viso to, kas įvyko!.. Nesuprantu, kodėl tu atvažiavai...

— Kitaip negalėjau, — numetė nuorūką. — Tada tu irgi mane išlydėjai.

Tada?.. Ak, taip! Tie šilti vasaros vakarai. Ji ir Dovilė ant jos rankų. Jauna mergina su kūdikiu, laukianti milicijos furgono. Žmonės jo viduje tokie atgrasūs, tik Viktoras — ne.

Išblyškęs ir meilės iškamuotu veidu. Toks pat liūdnas kaip dabar. Ji prisimena, viską prisimena. Ir tą bučinį, kai jis puolė pro visas pareigūnų ir kareivių užtvaras. Dieve, kokia buvo laiminga tą akimirką!.. Verkė kartodama, kad myli ir lauks.

Ir kai kareiviai grubiai atplėšė Viktorą, ji užvis labiau pasaulyje troško jį apginti, bet pro ašaras ne ką matė. O kai suregėjo, kaip į vagono tambūrą įsitempęs Viktorą siauraakis kareivis kirto buože per mylimojo pečius, visai suakmenėjo. Suprato, kad jų meilė susidūrė su tokia jėga, kuriai neįmanoma pasipriešinti. Juk taip ir buvo, taip ir buvo...

— Tas vagonas va ten sustojo, — rodė Asta.

— Taip, jis buvo paskutinis.

Toj pusėj, kur jie abu tylėdami žiūrėjo, išniro virpčiojantis švitulys. Gūdus ūktelėjimas dar labiau sutraukė žmones arčiau perono krašto. Jie abu irgi įsiliejo į visuotinį bruzdesį. Viktoras 320

nešė lagaminus. Asta akimis sekė vagonus, ieškodama reikalingo numerio. Stai jis, septintas... Laimingas skaičius.

— Traukinys dar stovės kiek laiko, — lyg sau pasakė Asta.

Ir jie stovėjo, žiūrėdami viens į kitą kaip žmonės, prispirti būtinybės atsisveikinti. Ne kaip tie kiti — linksmai šūkčiodami ir žadėdami greitai pasimatyti. Juos sukaustė mintis apie laiką. Dienos, mėnesiai, metai išblukins artimus bruožus ir galop pradangins juos svetimoje minioje.

— Viktorai... Ar bent tiki, kad aš gailiuosi?

Jis linktelėjo. Žiūrėjo į ją beveik ramiai. Asta pamanė, jog jis nutuokia apie pinigus. Todėl ir žiūri lyg suvesdamas sąskaitas. Nors kaip kitaip gali žiūrėti vyras į moterį, kurios nemyli?

— Manau, tu teisingai, Asta, pasielgei, nutarusi palikti šį

miestą. Jis tau seniai virto zona, kurioje bausmės laikas truks amžinai, niekada nesibaigs, — jis paėmė ją už rankų, taip natūraliai suėmė į delnus, lyg už jos nugaros stovėtų ne vagonas, o autobusas, kuris pamėtės iki pirmos stotelės. — Ačiū

tau už Dovilę... jei tik įmanoma dėkoti už tokius dalykus.

Būsiu jai geras tėvas, pamatysi. Tu irgi nepamiršk jos, gerai?..

Asta apsidairė. Perone žmonės baigė išsivaikščioti. Ji prisišliejo prie Viktoro, lyg jo paties rankos būtų prisitraukusios.

— Leisi tave pabučiuoti?.. Nebijok, niekas nemato.

Jis kažką sumurmėjo, bet Asta nusišypsojo lengvai ištraukdama ranką iš jo delno. Jis buvo silpnas ir sutrikęs, beliko tuo pasinaudoti. Uždėjo plaštaką ant jo kaldo ir pabu

čiavo į šaltas lūpas. Ant jų liko juosvas lūpdažių pėdsakas. Į jį

žvelgdama, Asta nesulaikė šypsenos.

— Na, matai, kvailiuk, nieko neatsitiko, — džiaugsmingai alsavo. — Perduok šitą bučinį Dovilei. Pabučiuosi ją nuo manęs, prižadi?..

Jis vėl linktelėjo. Toks tylus, atrodė, atsidūręs visiškoje jos valioje, ir Astai suskaudo širdį, pagalvojus, kad traukinys 321

tuoj turi pajudėti. Užlipo geležiniais laipteliais. Viktoras padėjo prie jos kojų lagaminus. Tik tada rankove brūkštelėjo sau per lūpas.

— Nedaryk daugiau to, jei nori, kad liktume draugai, —

pasakė vėl su ta pačia ramybe žvelgdamas į ją. — Tai ką, metas atsisveikinti.

Jis ištiesė ranką, nestipriai spustelėjo suglebusius Astos pirštus. Po jų kojomis sudrebėjo žemė. Smūgis, ir traukinys pajudėjo. Viktoras irgi, bet štai nepataikė j žingsnį, ir jų rankos išsiskyrė.

— Viktorai!

Jai pasivaideno, kad jis nubėgo nuo jos, nuo to didelio vagono neatsigręždamas. Palydovė, matydama merginą su ašaromis akyse, supratingai palingavo galva ir užtrenkė duris.

Asta nusvirduliavo su lagaminais į vagono vidų, bet savo kupė neskubėjo ieškoti. Sustojo, prisiplojo prie lango. Stoties pastatas ir žmonės prie jo slinko viena juosta. Kažkas mojo, bet ne jai. Miesto šviesos žaižaravo lyg pavožtos po krištoliniu gaubtu. Ritmingai stuksėjo ratai, ir ji stovėjo tarsi užhipnotizuota, kol už lango pasidarė tamsu ir paliko pernelyg skaudu stebėti tolstančius žiburius.

Palydovė kažko klausė apie savijautą, lyg siūlėsi kuo pagelbėti, bet Asta negirdėjo. Ir įėjusi į kupė, ne iškart pažino tą keleivę, su kuria šią kelionę jai bus skirta klausytis bėgių

dundėjimo.

— Va, ir vėl, dukrele, susitikome.

Ta pati geroji moteriškė, taip mielai sutikusi pasaugoti jos lagaminus, kai ji puolė skambinti.

— Sėsk, vaikeliuk, įsitaisyk. Turbūt toli?

— Iki Vilniaus.

— O man arčiau, bet ir iki Vilniaus netruks, — kalbėjo švelniai kedendama vilnonę skarą, — traukinys lekia greitai, 322

kaip strėliukė. O tas dailus jaunikaitis, kuris tamstelę išlydėjo, turbūt vyras?..

— Aha, vyras, — sumurmėjo išsiblaškiusi Asta.

Ji vangiai išsinėrė iš kailinių. Vien dėl prikimštų kišenių

jie atrodė sunkūs, kaip švininiai. Moteriškė luktelėjo, kol ji prisėdo, ir vėl tęsė tuo pačiu smalsaujančiu balseliu:

— Taip ir pamislijau, kad vyras. O vaikų ar turite?

— Dukrą.

— Kiek metų?

— Aštuoneri, — Asta nerodė jokio noro kalbėtis, bet bendrakeleivei — nė motais.

— Va va, aš ir sakau, kad negali tokia graži pora nesugyventi kūdikėlio.

Asta sublyksėjo akimis.

— Aš sumelavau. Mes išsiskyrę, — nusigręžė į langą, bet ir ten atsispindėjo tos smalsios akutės. — Menka laimė būti neturtingai.

Bet kur tau! Smulki ir dailiai pražilusi bendrakeleivė tik šastelėjo prie Astos. Uždėjo šiltą delną ant rankos. Patraukti ją nebuvo jėgų.

— Ką tu šneki, vaikeliuk mano!.. Neturtinga... Visos motinos turtingos, kai myli savo vaikus. Jei tau sunku, jei su vyru baratės, pabučiuok vaiką... Geriausi vaistai širdžiai.

— Aš pasakiau — mes išsiskyrę, — sušnairavo Asta, bet tuoj pat pagalvojo: ko ji čia purkštauja, kuo kalta ta miela moteriškė, kad jos nuotaika kaip per laidotuves? — Atleiskite, esu prastos nuotaikos. Pavargau, pavargau nuo visko...

Ji patraukė ranką nuo kupė staliuko. Sulankstė kailinius, pastūmė į gulto galą. Bus vietoj pagalvės. Kitaip negalima.

Traukinio ratai, ir tie stuksi: pi-ni-gai, pi-ni-gai...

— O jūs toli, tetulyt, važiuojate?

— Oi, vaikeli, geriau neklausk, — jos akys įsmigo į tuščią tolumą, nebespindėjo kaip pirma. — Pas sūnų važiuoju, pas 323

savo vargą vargelį... Taip jau jam nenusisekė, kad baugu ir žmonėms į akis pažiūrėti. — Patylėjo ir užsikvempusi ant staliuko kaip paslaptį pašnibždėjo: :— Kalėjime jis... Pravieniškėse. Ten ir keliauju, dukrele, ten...

Buvo kelios minutės po trijų, kai Zylė pa-v

sirodė kavinėje. Žvalus, iki soties atsiilsėjęs už tas kelias dienas, kai daužėsi nuo ryto iki vakaro ieškodamas nelemtos

„audinės". Komisaras per petį plojo, draugeliu vadino, net apie savo kekšes papasakojo, o apie Smakovą — nė žodžio.

Net neaišku, ar palaidojo kas jį, ar tebeguli kokioje lavoninėje kaip rąstas. Et, reikėjo ir tą prezidentą užversti. Nors ne...

Tada tikrai visos strėlės būtų į jį. Svarbiausia, kad pavyko Valaitį ant slidžių pastatyti. Kol pagaus, mentai apie Smakovą bus užmiršę.

Bet gerai pagalvojus, be reikalo nerimauja. Ne tokiais atvejais išsisukdavo. Kad ir žinodavo, jog vienas ar kitas lavonas — jo darbas, niekas nė velnio neįrodydavo. Jei neužtikai prie amžinatilsio su šiltu pistoletu, gali bylą peržegnoti.

Jis guviai įžengė į kavinę. Staliukai nusėsti žmonių — irgi geras ženklas. Bet kas ten?.. Taip ir žinojo. Savi. Išsidrėbę kaip kurorte. Juk lietuviškai sakė: nėr čia ko visiems ant akių

sėdinėti! Kur tau! Drybso kojas ant kėdžių susikėlę, laido gerkles kaip savo namuose. Kavinė — tik lankytojams. Tiktai! Antrame aukšte vietos į valias, bet ne, tingi šiknas užkelti.

Minutėlę jis stebėjo triukšmingą kompaniją. Grušas, Valikas, Lugeris ir dar vienas, nematytas. Su ilgu paltu ir iš tolo šviečiančiu kaklaryšiu, tikras inteligento gabalas. Kelios poil-324

sio dienos leido Zylei į savo skustagalvius pažvelgti pašalinio akimis. Nuo jų sklido žvėriška stiprybė, o nudžyrintuose pakaušiuose slypėjo ne tai, ką pavadintum intelektu. Nejau ir jis taip atrodo?

Bet tas gerklojimas, garbės žodis, stoja skersai gerklės!

— Ko jūs čia, bliad', įsijautėte kaip mužikai? — netikėtai užklupo juos Zylė. — A-nuka, staigiai kojas nuo kėdžių!

Kartoti nereikėjo. Nerūpestingas pozas kaipmat pakeitė

kareiviška sėdėsena.

Lankytojai pakėlė galvas, nesupratę, kodėl nuslopo šurmulys. Dabar tik nuo to vieno, nediduko, bet stambaus vyro, plačiai prasižergusio it esesininkas, sklido grėsmė. Bet ne jų pusėn.

— Neturite kas veikti? Juk sakiau — laisvi. Kai reikės, pats susirasiu, — kalbėjo Zylė pabalinęs akis. — Tik sugalvok pailsėti, taip ir einate tabalais. Jokios tvarkos.

— Ko tu, Zyle?.. — Grušas bene vienintelis atlaikė jo žvilgsnį. — Šiaip užėjome, susitikome. Juk nei geriam, nei su mergom tampomės. Sėsk... — stumtelėjo kėdę.

Bet Ovidijus į jo pasiaiškinimą nekreipė dėmesio. Dūrė

pirštu į tą nematytą tipą su paltu:

— O tu kas do fruktas?

„Tipas" žiojosi kažką sakyti, bet išbalo lyg paskutiniosios prispirtas. Tarsi vien pasirodydamas garsaus mafiozo akivaizdoje būtų padaręs klaidą. Neatitaisomą.

— Tai Maksas. Turi porą parduotuvių ir restoraną, —

paaiškino Grušas. — Jis mums moka.

— Na tai kas! — taikydamas į kėdę raukėsi Ovidijus. —

Tai dar nereiškia, kad jis gali čia sėdėti.

Tada įsiterpė Valikas, kurio jaunimas šefuodavo panašius bordelius kaip Makso restoranas užmiesčio pušyne. Pasirodo, tas tvarkingai, nors į vitriną dėk, apsirengęs vyrukas sumanė

325

savo restorano rūsyje atidaryti kazino. Jau ir lošimo stalus turįs, ir ruletę, tik nieko nesiryžtas daryti be Zylės palaiminimo. Dėl „stogo" norįs pakalbėti. Tiek iš Zylės pusės, tiek, kas be ko, ir iš policijos... Ar gali gyvuoti jo lošimo namai po tokia dviguba priedanga?

— Kokie čia bazarai! — tarsi nusivylė reikalo menkumu Zylė. — Mokėsi mums dešimt, mentams dešimt, dvigubas procentas — ir viskas. Valikas paliks ką nors iš jaunimo, kad niekas snukių nedaužytų, o Lugeris nelįs prie mašinų, juk taip?

Lugeris šypsodamasis pakraipė galvą:

— Dar viena vieta!.. Turbūt greitai mano chebrai nieko kito neliks, tik atidaryti automobilių plovyklą.

Zylė nusijuokė. Ko gero, jis teisus. Gal verta pagalvoti, kur rimčiau Lugerį įtaisyti? Automobilių vagystės — vaikų

žaidimas. Tegu Stuparo snargliai užsiima. Ir Doncė teisus —

jiems metas mesti lupinėti išpirkas, metas imtis tokių biznių, kad su šlipsais, kaip tas Maksas, galėtų vaikštinėti.

— Mergų bus? — netikėtai paklausė jį Zylė.

— Mergų? — kažką mąstydamas pasimuistė šis kėdėje. —

Ten tik aptarnaujantis, taip sakant, personalas, bet dėl jūsų

susitarsiu. Primokėsiu, ir pasirašys.

— Tada viskas gerai. Kai atsidarysi, bra, paskambink man. Atvažiuosiu su kolektyvu pasižiūrėti. O dėl smulkmenų

manęs netrukdyk. Aš įsikišiu tik tada, jei kas tave užverstų.

Maksas vėl išbalo.

— U.. .užverstų?.. Juk aš nieko... niekam...

— Juokauju. Be mūsų, daugiau nėra ko tau bijoti.

Kaip jį dirgina šita kompanija, apmaudžiai pagalvojo Zylė. Vos išlįsi į gatvę — tuoj srėbk iš banditiškų reikalų katilo.

Atsivelka visokie Maksai, knisa protą su kažkokiais lošimų

namais. Pinigą nori pasidaryti, o dreba lyg permirkęs šuva.

326

Įsivaizduoja, kad auksinį objektą siūlo saugoti. Cha, skylė, kur rinksis banditai ir įvairaus plauko sukčiai! Padoriam verslininkui tas pat, kas į eketę nerti. Teks Valikui darbuotis. Kol kelių išsišokėlių nepaguldys į ligoninę, tol tvarkos nebus.

Maksas vis kažko laukė. Tikėjosi, kad vienas uostamiesčio nusikaltėlių autoritetų pažvelgs į jį kitaip. Ne kaip į spekuliantą, o kaip į partnerį, kuris dosniai dalysis būsimu pelnu.

Nieko panašaus. Zylė šaltai dėbtelėjo į jį ir tiesiai pasakė:

— Laisvas!.. Sutarėme — mes tave saugome. Visiems, kurie tave bandys bombinti, taip ir gali pasakyti: mane saugo Zylė.

Maksas atsistojo. Kuo mandagiausiai atsisveikino, bet iš

Zylės skustagalvių to paties nesulaukė. Mandagumas jiems visada buvo labiau trūkumas nei privalumas.

— Kad daugiau tokių dielcų čia nematyčiau, — tarė Ovidijus prie stalo kiurksančiai savo komandai. — Kavinė — tik klientams, o reikalus galima spręsti kad ir mašinoje.

Taip pasakęs, pasidairė po salę. Nyki žiemos popietė, pats centras, ir žmonių netrūksta. Žvalgydavosi ieškodamas moteriškų veidų. Radęs tarsi palygindavo su tuo, laikomu atmintyje. Kaskart nusivildavo. Pasijusdavo kaip senis, kurio skonis niekam tikęs, beveik anų laikų, smetoninis, kai tokių tamsių

asmenybių kaip jis veik nebūdavo, o doromis moterimis galėjai Nemuną tvenkti. Balsai aplink Zylę varinėjo kalbas apie mašinas, kokią „tačką" vertėtų pavasariop įsigyti, o jis persikreipęs stebėjo porelę prie tolimo staliuko. Į jaunos moters draugą nekreipė jokio dėmesio. Žiūrėjo tik į ją, taisyklingų

veido bruožų tamsiaplaukę. Baltos rankos ir vos padažytos putlios lūpos. Ramaus veido, santūri, kukliai apsirengusi ir tuščiai nespygauja. Nieko tokia, visai kaip Živilė...

Ovidijus nusigręžė. Nenorėjo, kad pastebėtų jo žvilgsnį ir imtų spėlioti, kokia tokio spoksojimo prasmė. Jos nėra. Yra 327

paveikslas, kuris, panašiai kaip matytas Lugerio sodyboje, v v

neduoda jam ramybės. Žvilgtelėjo į Lugerį. Sis eksperto balsu dėstė savo nuomonę apie vokiškus automobilius. Grušas ir Valikas sutartinai linksėjo. Jiems vagies išvados buvo ne ką svarbesnės už automechaniko. Juk ar neaišku: automobilis banditui ne vien susisiekimo — dažniau išsigelbėjimo priemonė.

— Bliacha, kur tas Mauras varinėja? — Zylė nepatenkintas pažvelgė j laikrodį.

Mauras pasirodė prieš penkias. Paliko džipą po kavinės langais ir kaip vilkas įsliūkino į salę. Kai jis įėjo, gatvėje ūmai pasidarė tamsu. Matyt, buvo lūžio akimirka, kai dieną keičia v

vakaras. Šnairomis dirstelėjo į vieną pusę, į kitą ir, pastebėjęs Ovidijaus mostą, prižirgliojo prie ketveriukės. Po pažastimi pūpsantį sportinį krepšį numetė „zyliukų" lyderiui po kojom.

Krepšys dusliai bumbtelėjo. Užtrauktukas prasiviepė. Švystelėjo kažin kokia žalsvuma, bet net pastalės prieblandoje galėjai atpažinti, jog tai pinigų spalva.

— Ko čia sklaidaisi, durneli! — Ovidijus nukreipė akis šalin. — Kiek čia?..

— Visi, kaip liepei.

Kavinė dūzgė kaip dūzgusi. Niekas nė nenutuokė, kokia suma ką tik atsirado jiems po nosimis. Grušas, Valikas ir Lugeris -— kas kita. Jie sumišę žvelgė į tą krepšį, prigrūstą dolerių, ir jų veidai degte degė.

— Tada nešk į viršų!.. Arba palauk.

Ovidijus išsitraukė iš džinsinio švarko telefoną, ir kol Mauras vėl pabruko krepšį su pinigais po pažastimi, surinko kažkokį numerį.

— Donce!.. Čia Zylė... Taip, sveikas!.. Pas mane tvarka, kaip ir kalbėjome... Taip, čia, va Mauras stovi, gali privežti y

kur tik nori... A... mieste... Su Živile?.. Viskas aišku. Bet ži-328

nok, kad jie čia. Septintą?.. Dabar jau po penkių, nežinau, turbūt būsiu. O ko ten?.. A, fazanas, na taip, bra, žinoma... Matysime, tu tvarkyk savo reikalus ir, kai būsi laisvas, atšok...

Baigęs kalbėtis su Donatu, kuris trankėsi kažkur po miestą, Zylė paliepė Maurui nudanginti tą krepšį į „ofisą".

Jo geležinės šarvuotos durys kaip seifo. Ten ir sulauks savojo v v

šeimininko. Šeši šimtai gabalų... Jei ne Smakovo pakišta idėja pakelti į orą tą investicinę kompaniją, kuriam laikui užaktų

alkoholio upė. Rusai gi visada prašo konsignacijai ir pelną ištaško stebėtinai greitai. Visi, visi tik žiūri, kaip atsikąsti didesnį kąsnį, gabalą!

— Tai, vadinas, tiesa, kad Doncė atsimeta? — išgirdo klausiant Grušą.

Zylė piktai pasižiūrėjo — lyg nebūtų kartu važiavę į Rusiją visais tais kontrabandos perėmimo reikalais! Dieve, ir su tokiais jam reikės dirbti!

— O kas tau čia dar neaišku? Dabar jau tu turėsi varyti, —

nežinia ko jį suėmė įniršis. — Bliad', nedarysi penkiasdešimt štukų per mėnesį — šitom rankom galvą nutrauksiu!

Grušas galėjo atsikirsti bet kam, tik ne Zylei. Nustebęs susižvalgė su Valiku, lyg viens kitą klausdami, kas jų autoritetui į šikną įkando. Lugeris, nežiūrėdamas į nieką, grabinėjo po stalą ieškodamas peleninės, nors ji buvo čia pat, šalia jo tuščio arbatos puodelio. Zylė viską matė. Ir mimiką, ir sukaustytus judesius. Viskas jam kėlė vien siutą.

— Slyskite iš čia, varykite kur norit! — jis nebegalėjo žiūrėti į tuos pataikaujamus snukius. — Nėr čia ko mestis į

tabalus!.. Ar girdite, ką sakau?..

Nejaukioje tyloje subildėjo stumdomos kėdės. Trijulė atsikėlė ir nuvingiavo per kavinę išėjimo link.

Vien pagalvojus, kad kažkas gali sėdinėti be jokio rūpes

čio ir taukšti nesąmones, Ovidijui darėsi pikta. Visus pagavu-329

v

sios poilsio nuotaikos. Stai kad ir Doncė... Pinigai atvežti, y

laukia jo, o jis: „Neturiu laiko. Važiuoju su Živile vakarieniauti..." Bent būtų pasiūlęs, kaip senam bičui, prisidėti.

Sulauksi!.. Jis gi trečias, nereikalingas. Suprantama, atsisakytų tokio pasisėdėjimo trise, bet turi būti šioks toks etiketas, kad ir tarp banditų. Kas jis — kalės vaikas?..

Tegu susikiša tuos pinigus į užpakalį!..

Ovidijus įsitaisė prie baro. Iš čia toji porelė dar geriau matyti. Jis jau priprato prie šito veido, kurį žvakės liepsnelė

tarsi obuolį dalijo į dvi puses. Mergina tikrai nieko, tik gal v

jaunesnė už Živilę.

„Gal nusiųsti jiems šampano butelį?.. — vogčiomis stebėdamas įsimylėjėlius, svarstė Zylė. — Ne, pagalvos, kad noriu ją kabinti. Išsigąs, tiek ir tematysi."

Mauras aptiko Ovidijų jau begurkšnojantį kažkokį gėrimą. Nė kiek neįkaušęs, bet nuščiuvusiam barmenui pliauškė

visokias nesąmones.

— Ar žinai, ką reiškia „nužavinti"?

Barmenas nežinojo. Purtė galvą ir taip blizgino stiklines, kad tik balti rankogaliai mirgėjo.

— Ne, tu įsiklausyk!.. Nu-ža-vin-ti. Nesupranti?

v

Sis apgailestaudamas patraukė pečiais.

— Ot, debilas! Nužavinti reiškia atimti žavesį. Kai žmogus lieka be jokio žavesio, tada jis lavonas. — Ir jau Maurui trumpai paaiškino: — Nužavinti, bra — vadinasi, nužudyti.

Sį persmelkė neaiškus nerimas.

— Kas tau, Ovidka? Ko čia grybauji?

Zylė pavijo jį šalin. Dūrė pirštu į duris, parodė jo tikrąją vietą. Mauras išsliūkino į kavinės fojė. Niekuomet nekildavo noras eiti ir išeiti velniop. Jis turi, privalo saugoti ir taip niekam tikusią Zylės nuotaiką, saugoti savo bosą, vėl pasinėrusį

į juodus apmąstymus, nuo viso likusio už durų pasaulio.

330

Atitverti nuo jo pečiais kaip siena. Ir stebėjo tai ramią gatvę, tai Zylę, dėliojant} aptirpusias alkūnes ant baro ir retkarčiais vėpsantį į kavinėje sėdinčius žmones. Ir kaip tas buliaus žvilgsnis nė vieno neišbaido?!

Kai vidun įslinkdavo koks nematytas, Mauras atidžiai nu

žvelgdavo jo drabužius — ar tik nepaslėptas po jais koks sunkus daikčiukas? Tegu pabando!.. Jo „čizetas" paruoštas, ir kol jis čia, Zylė gali kuo ramiausiai skeryčiotis prie baro. Jei

{plazdėdavo kokia mergina, žaibiškai įvertindavo jos išvaizdą ir įsivaizduodavo, kaip jos veidas atrodytų malonumo akimirkomis. Stai ir visos jo, asmens sargybinio, pramogos...

Prabėgo valanda, kita, o Zylė vis smūksojo ant aukštos baro kėdės. Vienas petys kiek pakrypęs — kaip visada, kai alkoholis pradeda imti viršų. Nuskubėjęs pas Maurą barmenas pranešė:

— Eik, tave kviečia!..

Aha, pagaliau prireikė!

Jam prisiartinus, Zylė atmetė galvą. Girtas, padėrusias akis įsmeigė į savo amžinąjį palydovą. Nuo to nieko nesakan

čio žvilgsnio vaikinui pasidarė kažko baugu. Ko jis taip žiūri?

Dievaži, lyg apžavėtas...

Zylė pakvietė prieiti arčiau. Užkrovė ranką ant peties ir prašvebeldžiavo:

— Ten, kampe, tas staliukas, matai?.. Ta juočkė merga, matai?..

Mauras dirstelėjo ton pusėn. Prisimerkė, lyg norėdamas įžvelgti kokią klastą. Na, sėdi merga. Salia kažkoks lochas.

Ko čia nerimauti? Vyną geria, žvakė dega, ir kalbasi.

— Tai ar matai?..

— Tai aišku matau, ne aklas!

— Tada varyk į miestą, — grabaliojosi po kišenes girtas kaip dūmas Zylė, kol ištraukė kelis sulamdytus banknotus. —

Davai, varyk ir iš kur nori iškask rožių...

331

— K-kooo?..

Mauras gudriai šypsojosi. Prigauti nori, kad vėliau visa chebra pasakojant pasijuoktų iš jo? Bet Ovidijus jau bruko pinigus jam į saują.

— Nupirk jai rožių, supratai?

— Dar ko! Šluotą jai j šikną!

— Daryk, ką sakau!

Mauras susigrūdo pinigus į kišenę. Piktas kaip velnias, geriau su tokiu nesiginčyti. Degina tą juočkę pablūdusiomis akimis — visai pakvaišo,

— Gerai, nuvažiuosiu. O kiek nupirkti?

— Daug.

— Kiek? Penkias?..

— Tu ką!.. Paimk visą kibirą ir... ir įteik jai. Pasakysi, kad nuo visos kavinės.

Mauras išspūdino į gatvę, kur jį pasitiko šviežio sniego dvelksmas. Jam pačiam sukilo nervai. Tą, kuris palieptas gali bet ką užversti, siunčia gėlių ieškoti! Visai smegenys peršalo!..

Laimė, nereikėjo bastytis po visą miestą ieškant tų prakeiktų rožių. Rado prekybos centre. Nupirko visas. Net nupiepusias, ir tas liepė dėti į krūvą. Kai su ta puokšte, lyg vanta rankoje, paršoko į kavinę, Zylės prie baro nebebuvo.

Porelė sėdėjo kaip sėdėjusi, tarsi pasiruošusi čia sulaukti vidurnakčio.

— Kur Zylė? — paklausė barmeną.

— Išvažiavo.

— Kaip tai? Kur išvažiavo?

Barmenas nieko daugiau paaiškinti negalėjo. Zylė pakilęs ir išsvirduliavęs į gatvę. Paskui, girdėjo, kaukindamas automobilį numovęs tolyn, ir viskas.

— Se, paslėpk tą šluotą, — skubiai už baro kyštelėjo puokštę Mauras. — Ir Zylei nė žodžio! Pasakyk, kad nematei — įteikiau ar ne. Baisiai čia reikia tai žiurkei gėlių!

332

Ir apsisukęs nėrė pro duris. Paleidęs džipo variklį, suprato, kad jo laukia kur kas sudėtingesnis galvosūkis — surasti Zylę, kol jam kas nors neatsitiko. Dabar jau nė minties nebeturėjo apie ramią naktį.

Pūga vis smarkėjo. Tarpais Donatui atrodydavo, kad jo automobilis lekia baltu tuneliu. Snaigių dygsniai, padarę gražų lankstą virš kapoto, nusklęsdavo palei stiklą. Linksmas, pašėlęs mirgėjimas.

Vos išėjęs iš kavinės, Donatas pats nustebo, kaip staiga jam palengvėjo. Ir visai ne todėl, kad nesusitiko su Ovidijumi akis į akį. Stai šalia ant sėdynės kūpso sportinis krepšys su pinigais — paskutinis saitas, siejęs jį su garsia mieste nusikalstama Seimą. Baigėsi jo, mafiozo, karjera. Juokas ima prisiminus, kokius kietus vaizdavo. Visi blaškėsi kas sau, tik Ovidijus veikė metodiškai ir tiksliai. Vieną, antrą užvertė —

ir susilaukė juodosios šlovės. Tegu jos spinduliuose ir toliau maudosi, o jam gana.

Kita mintis buvo apie šunis. Taip ir nepasakė Živilei, kad šįvakar į jų butą įsikels nauji gyventojai. Turbūt nepyks. O

gal su katinu eis išvien?..

Jis dirstelėjo į laikrodį, paskui į galines sėdynes, lyg matuodamas vietą savo mantai, kuri jo laukė Ingos namuose.

Devinta vakaro. Jei guviai apsisuks, naujajame bute atsiras v v

anksčiau už Živilę. Suspės ir pinigus sugrūsti į seifą. Jei Živilė

pamatytų, vėl imtų purkštauti, kaip dėl to ginklo.

Po kelių minučių įsukęs į nuošalią gatvelę, kurios gale stovėjo ištaigingas jo mūras, Donatas šaltai nužvelgė aukštas 333

tvoras. Nekilo joks prisiminimas, kuris įžiebtų bent kokią sentimentalumo kibirkštėlę. Te prasmenga ta tvirtovė su visais Ingos kaktusais!

„Merso" žibintai įsirėmė į vartus. Paspaudė pulto mygtuką. Nieko. Pažįstamas zurzimas nepasigirdo. Dar kartą pabandė -— tas pat. Užstrigo? Ko gero, vėl apačia prišalo. Juk norėjo, kad jokio plyšelio, nė pelei prasmukti! Kaip dabar savo daiktus per tokią pūgą bogins? Velnias!..

Iššoko iš automobilio. Vėjas, lyg kokia šalta ranka tvodamas, bloškė į veidą lipnų sniegą. Užsivertęs avikailio apykaklę, žengė prie vartelių, apgraibomis surado skambutį. Pratisas čirškimas pasigirdo tik jo paties smegenyse, nesunku buvo įsivaizduoti, kaip tingiai Inga pėdina į virtuvę, štai, štai... Bet užraktas tylėjo.

— Inga! Ar įleisi, po velnių!..

Sniego gūsis prarijo riksmą. Aišku, negirdi, bet juk jis stovi priešais kamerą, tą bejausmę akį, bent pažvelgtų į monitorių! Vėl primygo skambutį ir tą pačią akimirką mirguojan

čioje nuo snaigių gatvėje pastebėjo tamsų siluetą. Kas čia miglinėja? Jis atitraukė ranką. Stovėjo beveik ramus, nors nustebęs, kad žmogysta išniro iš tos pusės, kur buvo dykvietė ir žmonės niekada ja nevaikščiodavo. Dar vienas žingsnis, ir sniego skraistė atidengė pažįstamus veido bruožus.

— Tu iš kur čia?.. — nusistebėjo Donatas.

Ir jo nuostaba padidėjo, pamačius nenatūraliai judančią tarsi pačios pūgos pagimdyto žmogaus ranką. Ji keistai prailgėjusi... Sumojo — šautuvas!..

— Ko čia durniuoji?.. Ei!..

Aukšta tvora ir žemas pūgos dangus. Jos baltumoje sustingę du šešėliai.

v

Šūvis! Be galo keistas griausmas snaigių sūkurių tyloje...

334

— Policijos budintis klauso!..

— Nu...nušoovė!.. Tie suskiai nušovė jį!..

— Kas nušovė?.. Nesijaudinkite, kalbėkite ramiai... Adresą, sakykite adresą!

Tačiau moteris kūkčiojo taip gailiai, kad policijos budintysis atsikratė bet kokios abejonės, jog kažkas skambina norėdamas pagroti jo nervais.

-— Sakykite adresą!

— U-u-u... ušovėėė!..

„Na ir kriokimas!.." — vos susitvardė nepašokęs iš vietos policininkas. Tik mintis, kad kiekvienas žodis įrašinėjamas į

magnetinę juostelę, padėjo jam išlaikyti savitvardą.

— Ponia, sakykite savo adresą... Ar supratote? A-dre-są!

Vargais negalais ji išlemeno gatvę, namo numerį...

— O pavardė?

— Dra-gūnas...

— Supratau! O kas pranešė?

— Žmona, — nesiliovė virkavęs ragelis, — aš... aš jo žmona...

— Gerai, laukite! Važiuojame!..

Bet visų pirma budėtojas susisiekė su ligonine ir tik po to apie įvykį pranešė budinčiai kriminalistų operatyvinei grupei.

Dragūno pavardė jam buvo girdėta. Na kaipgi!.. Vienas garsesnių miesto mafiozų, per visus laikraščius skambėjo!.. Pildant registracijos žurnalą, jam taip ir knietėjo trumpą įrašą užbaigti sakiniu: „Nušautas per banditų „razborkes"..."

Kriminalistų ekipažas atidūmė minutėle anksčiau už greitosios pagalbos automobilį. Jiems ant kelio lyg vilkė metėsi laibakojė moteris paklaikusiu žvilgsniu.

335

— Jis ten, ten!.. — šaukė, net „gaziko" viduje girdėjosi.

Arčiau privažiuoti nesisekė. „Mersedeso" paskuigalis buvo užgriozdinęs ir taip siaurą gatvelę. Dangus saujomis žarstė

sniegą, ir viskas atrodė tarsi po vandeniu. Policininkams viens po kito iššokus iš mašinos, į jų tarpą įsiveržė ta pamėkliška blondinė. Tipinėjo stvarstydama už rankų:

— Sovė... girdėjau šūvį... Jėzau, gal dar gyvas?

To pasakyti policininkai negalėjo. Sustoję puslankiu, žiūrėjo į vyrą, gulintį sniege nelyg ant ištiestos drobulės. Jis nejudėjo. Tysojo keistai prisitraukęs kojas it suimtas velnioniško šalčio. Tokį ir nufotografavo.

— Ką, gatavas? — paklausė policininkas savo kolegą, kuris susitūpęs apžiūrinėjo šonu parkniubusį vyriškį.

— Bala žino!.. Kontrolkės nėra. Už pilvo laikosi. Ten, matyt, ir šovė... Aha, kraujas...

Inga stovėjo atsirėmusi į „mersą", kurio šviesos vis plieskė

į namo vartus. Abiem rankom užsispaudusi burną, šniurkš

čiojo ir iš to sielvarto kažką neaiškiai murmėjo.

— Ar matėte ką nors? — teiravosi policininkas, bet ji tik purtė galvą ir toliau žliumbė.

Nykuma tapo kone apčiuopiama. Beviltiškas atvejis. Užsakyta žmogžudystė. Palaukė, patykojo ir nušovė. Ant žmogaus kaip ant žvėries eina... Tokia jau tų mafiozų dalia. Su prožektoriumi besišvaistęs policininkas pasilenkė ir ėmė kažką kapstyti.

— Yra!.. — jis visiems parodė radinį sniege ir pridūrė: —

Medžioklinis, dvyliktas kalibras.

— Tada amen!.. — leptelėjo kažkuris, o Inga prapliupo raudoti.

Nė vienam nespėjus dorai nė gilzės apžiūrėti, daužydama marguliuojantį orą švyturėlių ugnimis, atkaukė greitosi^ pagalbos mašina. Žmonės baltais chalatais nedelsė. Vikriai įvertė

336

sunkų kūną į neštuvus — ir atgal. Inga klupdama iš paskos.

Kriminalistai tik žiūrėjo. O kai ausis rėžiantis signalas nutolo, jie visi kaip vienas įniko spėlioti, kiek vis dėlto galėtų kainuoti toks prašmatnus limuzinas kaip šis — įsirėmęs į vartus ir tarsi laukiantis, kol vairą paglostys k k a šeimininko ranka.

*

Gandas apie šūvį į nusikalstamo pasaulio įžymybę žaibiškai pasklido po miestą. Su vos juntama baime bei pagarba ir aukai, ir žudikui. Ūmai visi prisiminė, kad Donato sveikata kaip jaučio — nei gėrė, nei rūkė, todėl nemaža vilties, kad sulėkę į operacinę gydytojai neleis užgesti gyvybės kibirkščiai — žiūrėk, diena kita, ir pastatys vyruką ant kojų.

Policijos postas Mažajame kaimelyje vargo iškratinėdamas kiekvieną skustagalvių automobilį, skubantį į ligoninę. Kitus kelius iš miesto taip pat blokavo policijos pajėgos, naiviai tikėdamosi, kad pasikėsintojas tarsi apkvaitęs žvėris išrisnos į

jų šviesas pasiduoti.

Stuparo ir jo jaunimo mieste nesimatė. Kitos gaujos irgi sukluso. Laukė žinių iš ligoninės, tyliai spėliodami, kam galėjo užkliūti Doncė ir kieno galva lėks šįsyk.

Mauras, vos sužinojęs, kad į Doncę pilta iš medžioklinio, dar aršiau puolė ieškoti kažkur pradingusio Zylės. Mobilusis telefonas tylėjo. Išlandžiojo kavines, restoranus, apskambino visas įmanomas vietas, kur gaujos lyderis savo pasirodymu būtų pagerbęs ten esančius, bet viskas veltui. Policininkai pakaitomis užtverdavo jo džipui kelią, ropšdavosi į vidų, versdavo viską aukštyn kojom, patį iščiupinėdavo, baimindamiesi, kad Zylės asmens sargybinis siuva po miestą su užduotimi 337

įsegti kulką „kileriui" ar bent tam, kas jį pasiuntė. Ir kaskart, sudėjęs rankas už galvos, Mauras tylomis džiaugdavosi, kokia gera mintis buvo, vos išgirdus apie šūvį, atsikratyti „čizeto", —

tą pačią akimirką pasukęs savo džipą į garažų masyvus, kuriuos buvo bepravažiuojąs, kažkokiuose krūmuose pakasė ginklą po sniegu. Kitą kartą gal būtų ir pasigyręs „zyliukams" savo apdairumu, bet jie vienas po kito atakavo jį telefonu: kur Zylė, ar važiuoji į ligoninę?.. Ir ką daugiau galėjo to klausti, jei ne jį, kuris žvilgsniais ir kūnu dangsto gaujos lyderį.

Jei ne tos sušiktos rožės!..

Turėjo jau tada numatyti, kad Ovidijui kažkas negerai.

Jau tada buvo pernelyg prilupęs „Starkos", kad suvoktų tokio gesto absurdiškumą. Pirmai pasitaikiusiai kekšei rožių...

Viskas, viskas, kas šiandien nutiko, jam kėlė neišvengiamos tragedijos nuojautą. Vėl perkratė galvoje, kokioje skylėje galėtų lindėti Zylė. Be jo kaip be rankų. Kolektyvas tik ir laukia jo nurodymų, kieno kaktą patepti briliantinu ir ton vieton įsegti kulką. Prisiminė aikštelę Girulių pušyne prie pat jūros, kur Zylė buvo susitikęs su komisaru. Gal ten?..

Po dešimties minučių greito važiavimo džipas įsuko į

aikštelę, nušviesdamas lygų, miško neužgrobtą plotą, kurio pakrašty kažin kas juodavo.

Zylės „tačka"!..

Dusdamas iš nekantrumo, Mauras išlipo iš visureigio, bet netruko nusivilti. Automobilis buvo tuščias. Greitomis ap

žiūrėjo •— jokių grumtynių pėdsakų, tesimato vienos sniegu užklotos provėžos. Tačiau tai dar nieko nereiškia, nieko...

— Zyle!.. — iš visų plaučių kone gyvulišku balsu surėkė

Mauras.

Bet vietoj atsako, regis, dar pikčiau suošė jūra, ir klūpčiodamas kaip arklys Mauras nulėkė ton pusėn.

338

— Zyle!.. — vis šaukė. — Ar girdi, bliad'?.. Čia aš, Mauras!..

Jis blaškėsi pajūriu, vėjas lyg burę plazdeno kelnių klešnes. Virš galvos — kurčias dangus, už žingsnio — šalta jūros ryklė, ką daryti, ką daryti?.. Kiek belaidė gerklę, riksmas atsimušdavo į tamsą ir lyg stora vatinė antklodė supo jo besisukiojančią dramblotą figūrą. „Ir ko jis, lochas, trenkėsi j tokį

užkampį!.. — nesitvėrė apmaudu Mauras. — Visai priplaukęs! Tik užgeria — ir..."

— Zyle!..

Lyg kas atsiliepė... lyg šūvis! Ne, pasivaideno.

Jis leidosi atgal. Krūpčiojo, kojoms atsirėmus į kažką minkšto, nelyginant suglebusio žmogaus ranką sujudinus.

Nustojo žvilgčioti, supratęs, kad tai smėlis. Tiktai smėlis. O

krūtinė daužėsi kaip būgnas, ir per savo alsavimą nieko nebegirdėjo. Apgraibomis dėdamas kojas ant laiptelių, peršokinė-

jo po kelias pakopas kildamas į aukštą šlaitą, kai kažkieno ranka griebė jam už skverno.

— Kas yra?.. Ko čia lakstai kaip parūrintas?

Mauras sustingo tarsi atsimušęs į sieną. Nežinodamas kodėl, pakėlė ranką. Prieš jį stovėjo Ovidijus. Stovėjo ir varstė

tokiomis piktomis akimis, kad net šaltas prakaitas išmušė nutirpusias Mauro strėnas.

— Blogai, Zyle... Mieste blogai. Visur tavęs ieškau, ir chebra jau susirinko.

— Kas atsitiko?

— Doncė... Kažkas norėjo užversti Doncę.

— Ką?!

— Į jį šovė. Kažkas kaip pliūrino iš dvivamzdžio!.. Jis ligoninėje, o miestas pilnas mentų.

— Ligoninėje?.. Rimtai?.. Ok, tu kurva!

Zylė paknopstomis pasileido į automobilį ir jam pajudėjus iškišo galvą: 339

— Kurioje ligoninėje?

— Jūrininkų...

Jis vėl garsiai nusikeikė. Nelaukė, kol Mauras įsiropš j savo džipą. „BMW" kaip patrakęs išdūmė iš aikštelės, ir sulig tuo krioksmu Mauras pajuto, kaip lėgsta krūtinę spaudęs sunkumas ir tolsta mintis, kad toks svarbus žmogus kaip Zylė

suvis gali išnykti iš miesto gyvenimo.

Užgesinęs šviesą, Viktoras priėjo prie lango. Snigo ir snigo. Balti kąsniai buvo aplipę gumbuotas obelų

šakas. Sodas tarsi snaudė tyloje. Nuo gatvelės atsėlinanti šviesa pasiklysdavo snaigių tirštumoje, bet už lango buvo šviesiau nei kambaryje, kur ūžianti krosnelė skleidė savo šilumą.

Viktoras mintimis perbėgo praėjusią dieną. Rytmetinis apsilankymas pas Melitą. Vaisiai, o ką jis daugiau galėjo pirkti? Jis ir taip sutrikęs, vis dar netiki, jog tai, kas atsitiko, atsitiko jam. Asta pasielgė keistų keisčiausiai — sėdo į traukinį ir išvažiavo. Tarsi likimas mikliai būtų sukeitęs juos vietomis.

Kodėl ji ryžosi išvažiuoti? Kad myli jį?..

Bet mirgantis vaizdas už lango blaškė nelinksmas mintis.

Iš atminties išplaukė stiprus pojūtis, kad taip, kaip dabar stovi prie lango jis vienas tamsiame kambaryje, kažkada jau yra buvę. Taip, vaikystėje. Kai laukdavo mamos netikėdamas, kad jo laukimas tuščias. Ir grįžęs tėvas nieko jam nesakydavo.

Jautėsi bejėgis paaiškinti vaikui, jog mama iškeliavo į visišką nebūtį — iš tokios niekas negrįžta.

Ir staiga Viktoras nudiegė toks nerimas, kad bijojo ir pasijudinti. Tarsi išvydo už baltos pūgos dar vieną langą ir čiuplutę mergaitę, laukiančią tykių mamos žingsnių, kaip ir jis 340

laukdavo. Nesidžiaugiančią snaigių plazdėjimu, nes kai sninga, gali pasidaryti ir nepakeliama toji snaigių tyla.

Jis žvilgtelėjo į telefoną ant stalo. Turi paskambinti Melita. Paguldys, užmigdys Dovilę ir paskambins. Visą pusdienį

jis be paliovos rinko jos namų numerį, kol galų gale aptiko jas grįžusias iš miesto. Buvusios repeticijoje, buvusios pas psichologą. Kol kas Dovilė tiki — mama trumpam išvykusi, o jai leista paatostogauti pas tetą Melitą. Džiaugiasi ir nė neįtaria, koks iš tikro bjaurus dalykas atsitiko. Ne, jis negali lyg niekur nieko dabar prisistatyti mergaitei. Astos padedamas tai būtų padaręs be vargo. Reikės ją susirasti, perkalbėti, kad nekvailiotų... Tegu grįžta.

Krūptelėjo suskambus telefonui. Atsiplėšęs nuo lango, įjungė šviesą ir pagriebė ragelį. Moteriškas verksmas, regis, sklendė iki tamsiausios kambario kerčios.

— Viktorai...

Jis sulaikė kvapą. Tyli rauda jam kėlė dusulį.

— Kas atsitiko, Inga?

— Donatas...

Ji triskart pakartojo tą vardą, ir su tokiu šiurpu, kad jis suprato -— išgirs baisią naujieną. Pagaliau ji išdrebėjo:

— Į jį šovė!.. Jis vos gyvas... Prie namų, grįžtant laukė...

— Kas šovė?.. Ką tu čia šneki!

— Jis... jis operacinėje... Tu atvažiuosi, Viktorai? Atva

žiuosi?

— Tuoj pat, Inga, lekiu!..

Viktoras čiupo raktelius, užsimetė striukę ir nejausdamas kojų — bėgte į automobilį. Ginė jį pūguotomis gatvėmis menkai tepaisydamas šviesoforų. „Sovė, šovė, šovė!.." — ir miesto žiburiai skydo į šalis, ir pūga buvo čia niekuo dėta.

Jau suvokė, kad patamsėjimas akyse — ne kas kita, o neapykanta brolio priešams. Vos išpuolė į miesto pakraštį, grėsliai 341

sublizgo uniformų juostos. Policija. Stabdo. Prisistatęs pareigūnas kažką murmėjo — Viktoras nesiklausė, mašinaliai iškišo pro langelį dokumentus. Kitas nieko nesakęs įlindo automobilio vidun ir pasišviesdamas ėmė abiem rankom versti kas papuolė. Liepė lipti lauk. Ir Viktoras pajuto, kad bunda kadais nuslopintas priešiškumas policijai. Kas pirmučiausia kaltas, kad taikiu metu šaudo pakampėse visokie banditai? Kas?..

Bet vos iškėlė koją, kai išgirdo:

— Dragūnas?..

Prožektoriaus pluoštas peršoko nuo dokumentų saujoje tiesiai Viktorui į veidą.

— Bene to Dragūno, kurį nušovė, brolis?.. Gerai, laimingo kelio!..

Nušovė? Ne, ne. Juk jam skambino, sakė — operacinėje.

Išgyvens, nuo vieno šūvio retai kas žūsta. Ką jie žino, paprasti patruliniai policininkai. Bet ta aplinkybė, kad miestas sujudęs, kad sukilusi policija, sakyte sakė, jog viskas labai rimta.

Prasidėjo akivaizdi, regimoji sapno dalis, tik baimės nejautė.

Vien neapykantą.

Ligoninės šviesų akys darėsi vis platesnės, ir tik išvydęs prie pagrindinio įėjimo surikiuotus „zyliukų" automobilius, Viktoras ėmė mažinti greitį. Po stogeliu prie durų būriavosi vaikinai. Su jais draugiškai šnekėjosi pora policininkų. Zylė

telkia savo pajėgas, ir tokia policininkų ir banditų vienybė

Viktorui pasirodė visai pateisinamas dalykas. Juk juos sieja bendras tikslas — surasti pasikėsintoją. Vienus — kad pritaikytų 105 straipsnį, kitus — kad suvis atimtų norą žudyti.

Jam išlipus iš automobilio, visi nuščiuvo. Viktoras tekinomis užbėgo laiptais.

— Dragai, Dragai!.. — šūkčiojo skustagalviai.

Dragai?.. Velniop! Eikit jūs visi!..

Jam pasirodė, jog chirurginį skyrių atsekė pagal kvapą.

Nepakeliama grėsme alsavo ilgas koridorius, ir jam įsiveržus 342

m

pro duris, seselė nepasakė nė pusės žodžio, tik kažko baimingai pasižiūrėjo. Grušas su Valiku trynėsi čia pat. Buvo protingesni už tuos jauniklius apačioje ir nė nebandė sveikintis. Mauras irgi tarsi jo nematė, tik Zylė akmeniniu veidu, kažkoks sumenkėjęs, sumažėjęs, artėjo jį pasitikdamas. Už jo pečių, greta policininko, ginkluoto trumpavamzdžiu automatu, prie plačių, matyt, operacinės, durų kinksojo Inga.

Nusiverkusi, atlėkusi čia naminiu chalatu ir išdrikusiais plaukais, ji atrodė neatpažįstama. Skausmo, sielvarto įsikūnijimas.

Net į Viktorą pasižiūrėjo tuščiomis akimis ir toliau be perstojo glamžė nosinaitės gumulėlį, t Zylė užkėlė rankas Viktorui ant pečių, vėl nuėmė. Nežinojo, kaip elgtis, ką kalbėti, pats atrodė tarsi sužeistas, amžinai netekęs įgimto šiurkštumo.

— Ot šūdas, ar ne?.. — pratarė atsidusdamas. — Nenusimink, Viktorai, viskas bus gerai.

— Kaip jis?.. Ką sako daktarai? Išsikapstys?

— Turi išsikapstyti, turi...

Bet Viktorui pasirodė, kad ir Ovidijus, ir Inga nedovanotinai delsia. Jeigu jie čia, tai turi ką nors daryti, o ne dūsauti lyg seniai — kol nevėlu, kol vyksta operacija, privalo suskubti...

— Ovidijau! Reikia pasikalbėti su chirurgais, prižadėti jiems premijas, tegu daro, kas įmanoma, kas tik įmanoma!..

— Sakiau... Buvau pasigavęs pagrindinį. Pažadėjau: jei

^ tik ištrauks bachūrą, duosiu tiek babkių, kiek per metus neuždirbtų. Na ir va, jau beveik valanda, kai nė vienas neišlenda. Varo kaip bebrai, gal atkačialins.

— O kas šovė į Doncę?.. Kas? Tu juk numanai, Ovidijau! Aš noriu viską žinoti!

Zylė Mestelėjo akimis, tarsi pernelyg skubotai ir ne vietoje užduotas klausimas jį būtų sunervinęs. Tas jo tylėjimas Viktorui tapo nepakeliamas. Lyg nepasitikėtų juo, dievaži!..

343

— Tik tu nesikišk, — kažkaip grėsmingai pratarė Zylė, —

be tavęs išsiaiškinsime.

— Bet kodėl?..

— O todėl! Doncė visada norėjo, kad tu nesikištum į

mano reikalus!

— Baik šnekėti nesąmones! — atkirto Viktoras. — Mano brolį kažkas nori nudėti, o tu man sakai — nesikišk!..

— Jis man irgi kaip brolis. Su banditais turi aiškintis banditai, kas čia tau dar neaišku?

Tais piktai sviestais žodžiais jis tarsi pavarė Viktorą nuo savęs. Pasitraukė į pasienį, paliko vieną stypsoti prieš duris, už kurių vyko žūtbūtinės grumtynės dėl gyvybės. Viktoras priėjo prie Ingos. Buvusi žmona ar ne — visai nesvarbu. Ji išgyvena ne mažiau už jį, ir dviese lengviau. Negrabiai palietė

jos alkūnę, bet ji dėkingai spustelėjo jam pirštus. Šniurkš

čiojo ir vis kilnojo nosinaitę prie veido. Vienu tarpu jos ir Ovidijaus žvilgsniai susidūrė, bet jokios antipatijos žiežirbos neįskėlė. Regis, jie buvo pasiryžę susitaikyti, jei tik nuo to kas pasikeistų.

— Kaip ten viskas buvo, Inga? — klausė Viktoras, kai ji kiek lygiau ėmė kvėpuoti. — Tu girdėjai šūvį?

— Taip, buvau vonioje... Ėmė loti šunys, o prieš tai išgirdau kažkokį trenksmą. Ne iškart supratau. Kažkas be perstojo skambino prie vartelių, pagalvojau: pakentės. Kad Donatas, tokios minties nebuvo. O pasirodo, kiemo vartai užstrigo, ir jis negalėjo įvažiuoti.

— Kaip tai — užstrigo?

Inga patraukė kaulėtais pečiais.

— Nežinau... Ir anksčiau taip pasitaikydavo — nei iš

šio, nei iš to ima ir nepakyla. Donatas sakydavo, kad kartais kažkas ten prišąla, ką aš žinau... Tai va... Kai nuėjau prie signalizacijos pulto ir įjungiau vaizdo kameras, iškart pažinau 344

Donato mašiną. Ir išėjau pasitikti. O jis jau gulėjo ten prie vartelių... Jėzau, visas kraujuose paplūdęs, kaip baisu!..

Ji vėl ėmė ryti ašaras, ir Viktoras nutilo, susivokęs, kad bet kokie prisiminimai prie šių operacinės durų — tik beprasmis pliauškėjimas. Vis vien visos mintys sukasi apie Do-

. natą. Kaip ten jis?.. Bent menkutę žinią kas išneštų, pasakytų, jog viskas eina geryn!..

O Zylė dabar su Grušu ir Valiku, kartkartėm iškalbingai linktelėdami, patylomis kažką kuždėjosi. Tariasi, svarsto keršto planą, kuriame jam, Viktorui, nenumatytas joks vaidmuo.

Kaip jie klysta, manydami, kad jis niekas, palyginus su jais!

Iš kažkur atsirado Mauras. Keistai išblyškęs, panašiai blyškūs buvo ir Grušo su Valiku veidai. Zylė pakvietė jį prieiti, ir po minutės paaiškėjo, kodėl visi trys išbalę it popierius. Davę kraują. Visas kolektyvas sulėkė, kad palygintų savo kraujo grupes su Donato, ir joms atitikus, be jokių dvejonių kiekvienas atsidavė nemaloniai procedūrai. Stai, Mauras paskutinis.

Bet ne apie tai kalbėjosi.

— Tu žinojai ką nors apie pinigus? Kad Doncė panoro išsitraukti savo dalį iš mūsų bendro biznio?

Zylės klausimas nepasirodė Viktorui netikėtas.

— Na taip, minėjo... O kodėl klausi?

v

— Doncė šįvakar pasiėmė savo dalį. Šešis šimtus gabalų.

Jie dingo kaip į subinę. Tas, kas šovė į jį, bra, prigriebė ir pinigus. Tik dėl to ir pylė į jį. Stai ir visas galvosūkis.

— Šeši šimtai tūkstančių?.. — nukaito Viktoras. — Ir vienas vežė šitokius pinigus? Nenoriu tikėti...

— Yra taip, kaip yra, — suniurnėjo Ovidijus. — Sutarėme septintą, bet jis nepasirodė. Nieko nebelaukęs išvažiavau.

Kas galėjo pamanyti, kad kažkas suuos, jog būtent devintą su pinigais jis vienui vienas atsiras prie namų! Ir dar vartai nepakils! Visiškas ablomas!..

345

Už jų nugaros pasigirdo žingsniai. Atsisukę pamatė gydytoją, išėjusį iš operacinės. Atrodė išvargęs, bet žengė labai energingai.

— Kaip jis, pone gydytojau? — prišoko Zylė, bet šis subarė:

— Nesivelk po kojomis! Man reikia kuo skubiau paskambinti!..

Ovidijus skėstelėjo rankomis ir netyčia užkliudė Ingą. Ji nuturseno paskui gydytoją kone įsikibusi į skverną ir spėjo šmurkštelėti paskui jį į kabinetą.

— O ko ta čia atsigavo? — pyktelėjo Zylė. — Bliacha, su savo isterijomis sumaišys visas kortas!

Netrukus jiedu vėl pasirodė. Žengė koja kojon, o gydytojas net kiek prilaikė ją. Zylė nedrįso kištis. Tegu, jei gydytojas mano, kad svarbu... Prie operacinės durų ji atsisuko. Niekas nematė to judesio, tik Ovidijus. Pasižiūrėjo į jį su gilia neapykanta. Prašiepė baltus dantis ir skersomis nėrė į operacinę palatą.

Zylė taip ir liko nudiegtas to žvilgsnio prasmės. Regis, ta padla skaito jo mintis!

— O gal jis kur pakelyje paliko?.. Ovidijau, ar girdi?

— Ką?.. — atsisuko šis į Viktorą.

— Sakau, gal pinigus kur nors užvežė? Draugui ar pas Živilę?

— A, taip ... Živilė...

— Kas tau yra?.. — stebėjosi Viktoras. — Tu visai nesusigaudai, ko klausiu!

Visi matė, kad jis nežinia ko išbalo.

— Atstokite jūs nuo manęs! Ir rišam tuos bazarus! Aš pats viską išsiaiškinsiu.

„Vis pats, pats! -— širstelėjo Viktoras. — Kas bus toliau, jei dabar lyg šlapiu maišu trenktas?"

346

Bet tuoj pat pamiršo tą keistą Ovidijaus išsiblaškymą.

Link jų žingsniavo aukštas, stambus žilstelėjęs vyras. Valdingai mosuodamas rankom, su aplankalu. Vilkėjo ilgu paltu.

Spindinčios švarko sagos neleido dvejoti — pareigūnas. Zylei suskubus prie jo, pasisveikino kaip seni bičiuliai ir šnekučiuodamiesi nutolo koridoriumi.

Mauras neiškentė ir šnipštelėjo:

— Komisaras, savas diedas. Visame mieste išstatyti postai, gal ką nors supakavo?

— Sulauksi!.. — kandžiai atsiliepė Grušas. — Ką tie mentai gali, ką?.. Težino, kaip babkes rauti ir girtus mužikėlius dubasinti!

Pareigūno ir Zylės žingsniai gožė jų pokalbio nuotrupas.

Sprendžiant iš apsiniaukusių veidų, jie neturėjo kuo vienas kito paguosti. Viktoras nugirdo Ovidijų tariant: „Tik jūs jau nesikiškite, mes susitvarkysime..."

— Ir išvis!.. — tarė Grušas. — Man atrodo, kad čia Stuparas tankus stumia!

— Stuparas? — išplėtė akis Mauras. — Kodėl manai, kad jis?

— O todėl, kad prie Doncės buvo lengviausia prieiti. Jis nesisaugojo, ne taip, kaip mes — po vieną nė iš vietos. Be to, Stuparas dingęs iš miesto. Bijo! O jei bijo, vadinasi, kaltas.

Mauras priminė pinigus. Šauta buvo dėl pinigų. Bet Gru

šas kaip nieką atrėmė — sutapimas.

— Kaip sutapimas? — stebo Mauras. — Jeigu kileris pastatytas, kad nuimtų žmogų, kam jam šmonuoti mašiną?

Bet Grušas ir tuos žodžius atrėmė logiškai: visų pirma samdyti žudikai nešaudo iš medžioklinių. Iš automato patikimiau. Antra, gal Doncė krepšį laikė rankose? Kas beliko? Po pažastimi — ir į kojas. Vėliau, kai pamatė, kas jo viduje, iš to džiaugsmo pakilo į orą ir nuskrido.

347

Viktoras paėjėjo į šalį ir atsisėdo ant odinės sofos.

Gal tikrai Stuparas? Pasamdė kokį narkomaną už tūkstantį dolerių, o šie papratę vagiliauti, tai ir prigriebė krepšį?

Juk kai prasideda „lomkės", tai net skalbinius iš balkonų tempia, vagia bet ką, kad tik dozei surinktų pinigų. Tai ir čiupo iš papratimo...

Palydėjęs komisarą iki durų, Zylė vėl priėjo prie saviškių.

Niekas jo neklausė, ką kalbėjosi su tuo kriminaliniame pasaulyje svarbiu asmeniu. Zylė vis kažką įtemptai mąstė, ir tarsi nenorėdami trikdyti rimties, visi aptilo.

Viktoro užantyje sučirškė mobilusis telefonas. Išsitraukęs pasižiūrėjo į skaičius ekranėlyje, pažino Melitos numerį ir visai išjungė aparatą. Ne tai, ne tai dabar svarbiausia. Ir jam pasirodė, kad toji tyla nebegali atnešti nieko blogo. Tikriausiai ten, už durų, operacija eina į pabaigą, gal jau tvarstomos žaizdos ir tylintis policininkas su ginklu saugo jau sveikstan

čio brolio ramybę.

Po valandėlės kažkas durų stikle sušmėžavo. Į koridorių

plūstelėjo balti chalatai. Išvargę veidai, stikliniai žvilgsniai.

Zylė pašoko užtverdamas liūdnai procesijai kelią:

— Ei, ei!.. Kur einate? Juk sakė — operuosit iki ryto!

Bet niekas jo nesiklausė. Bilti chalatai nušiugždėjo koridoriumi tolyn, ir tada iš operacinės išėjo jau matytas vyriausiasis chirurgas.

— Kas čia, bliad', dedasi? — prisistatė Ovidijus. — Juk sakiau, užmokėsiu... premijom...

— Aš ne pondievs, dariau, ką galėjau, — prislėgtu balsu tarė medikas. — Buvo atgavęs sąmonę, ir vi; kas .. Skylė va, —

suglaudė kumščius, — šratų kaip jūroj akmenėlių — visi organai pažeisti. Gali sklaidytis kiek nori, bet aš padariau viską, kas įmanoma...

Zylė stovėjo išbalęs ir sukandęs dantis lyg koks dvikojis plėšrūnas. Chirurgas nuėjo, o jis stūksojo kaip įkaltas.

348

— Šūdas, — prašvokštė jis, — ot šūdas!

Viktoras susiėmęs už galvos linksojo sėdėdamas ant sofos.

Širdis tuksėjo stipriai ir garsiai. Donato nebėra. Jis vienas, vienas, vienas... Mama, tėvas, Donatas... Jis jauniausias ir vienas. Krūtinėje aštriai sugėlė, apėmė iš vaikystės pažįstamas silpnumas, tik šįkart žinojo — kodėl. Nereikėjo spėti. Mirties buvimą jautė čia pat.

Pajuto, kaip kažkas prisėdo šalia, suprato, kad jį liečia kažkieno rankos. Žmogaus, neturinčio jėgų ašaroms kaip ir jis.

— Pasitrauk nuo jo! — atsklido Zylės balsas. — Palik bachūrą ramybėje!

Bet Inga švelniai paglostė nulenktą galvą ir veidu atsirėmė

į kietą Viktoro petį.

Tik prašvitus, kai ilgu koridoriumi pravažiavo vežimėlis su nejudančiu kūnu, visi išsiskirstė kas sau. Visiems atrodė —

viens kitą mato paskutinį kartą. Ovidijus su savo gauja išpuolė pirma Viktoro. Karingai nudardėjęs laiptais, jau vestibiulyje ėmė kažkam grasinti. Po kelių minučių tuntas automobilių

nulėkė link miesto. Viktoras nesistengė vytis. Zylė taip ir nepaliko vilties, kad ieškant kaltų prireiks jo pagalbos. Ir tegu.

Jis aiškinsis savo ruožtu. Mirs, atsikels ir iš po žemių iškas Donato žudiką. Bet kokia kaina!..

Pūga liovėsi, rytas buvo skaidrus kaip niekad. Pūsčiojo ne toks žvarbus vėjas, pusnys pamažu ėmė slūgti. Atodrėkis.

Medinis namukas pasitiko stingdančia tyla. „Kaip po šūvio, — pagalvojo prisidegdamas cigaretę Viktoras, — kaip po mirtino šūvio." Jis traukė dūmą po dūmo nerasdamas sau vietos, vis bandydamas tuoj pat, nedelsiant atsakyti į klausimą, kas šovė į Donatą. Troško aplenkti Zylę ir tėkšti jam tą vardą į akis, bet padrikos mintys nedavė nieko apčiuopiamo.

Jis daug ko nežino, nežino, kaip gyveno Donatas, ir net nenumano, kas galėjo būti jo priešas.

349

1

Garsus beldimas į duris sugrąžino jį realybėn.

— Atidaryta!

v

Vidun įpuolė suplukusi Živilė. Tarytum atsimušusi į grėsmingą tylą, žengė atatupsta ir atsišliejo į staktą. Paniškai išplėstos, ašarom pasruvusios akys žvelgė tiesiai į Viktorą.

— Pasakyk man, — maldaujamai sušnibždėjo, — kad tai netiesa...

Jis nusisuko į langą, kurį perpus skyrė neužtraukta užuolaida. Sodą skandino sniegas. Baltutis, neišmindžiotas sniegas.

— Deja, Živile...

Ji klyktelėjo it paukštė ir kūkčiodama išlėkė pro duris.

— Živile!

Jos siluetas šmėkštelėjo pro langus, ir Viktoras puolė vytis. Pasivijo kieme, kai iki gatvelės buvo likę keli žingsniai, bet ji gynėsi menkiausio prisilietimo ir žengė nežiūrėdama kur, nieko per ašaras nematydama, o įgriuvusi į gilią pusnį, nesipriešino. Susmuko, lyg visos jėgos būtų apleidusios. Virpėjo nuo bežadės raudos, ir Viktoras pasijuto suglumęs lyg mažas vaikas.

— Živile, — pasilenkė, baugščiai paliesdamas sniege panirusius pirštus, — žinau... tu jį mylėjai. Man irgi be jo bus sunku... Kelkis, sušalsi.

Bet ji vis labiau kniaubėsi į sniegą, nepasiduodama jokiems įkalbinėjimams, buvo panaši į moterį, norinčią numirti. Slegiančią tylą suardė mašinų maurojimas. Vienas po kito gatvele slinko du automobiliai: priekyje „mersas", o iš

paskos — džipas užtamsintais stiklais. Ne Zylės žmonės. Išlipę skustagalviai kurį laiką stebėjo nebylią sceną.

— Eik, Živile, į vidų, — valė sniegus nuo palto Viktoras, — eik, aš tuoj grįšiu.

Ir vos tik ji nuėjo, vienas tų ne Zylės žmonių tarė:

— Tu būsi Doncės brolis?

— Na aš, o kas?

350

— Ateik čia, yra bazaras.

Įtraukę sprandus, sugrūdę rankas į odinių striukių kišenes, jie bejausmiais žvilgsniais varstė Viktorą. Vos jam pri

ėjus, pirmasis prakalbinęs tuo pačiu ausį rėžiančiu balsu paklausė:

— O kas aš toks, ar žinai?

— O labai čia svarbu — žinau ar ne?

— Aš Stuparas, turėjo brolis pasakoti. O šitą veikėją pameni? — jis parodė į šalia stypsantį pliktelėjusį bendrą. —

Malickis, tas pats, į kurį Palangoje šovei.

Savaime suprantama, Viktoras juos pažino, bet nematė

jokio reikalo linkčioti galva. Netikėtas jų pasirodymas žadino jam priešiškumą.

— Mes dėl Doncės, — tęsė Stuparas. — Atvažiavome pasakyti, kad prie jo nagų nekišome. Šimtą metų jis buvo mums nereikalingas. Jei būtume ką konstravę, dabar su tavimi nebazarintume. Ar supratai?

Toks tonas suerzino Viktorą. Jei nekalti, tai ko prisistatė?

— Aš jokių išvadų nedarau, — atsakė jis. — Kalbėkitės su Zyle.

— Jei taip šneki, vadinasi, nė velnio nepažįsti Zylės. Ką tik baigėsi razborai dėl „audinės", kur mes buvome nė prie ko!.. Pati atsirado. O dėl Doncės jam visai sarai susisuko. Jei jis puls, bus batai visiems! Ne ten ieško, dielavaras, ne ten!..

— Tada važiuok ir aiškink Zylei, aš į jo judėjimą nesikišu.

— Zylei... — Stuparas pastebimai susinervino ir pasisuko į Malickį. — Jis turbūt nežino, kas nutiko šįryt?

v

Sis tik burbtelėjo:

— O iš kur jam žinoti! Juk sako, kad nevaro kartu.

— Ei, Armatūra, papasakok, kaip ten buvo, — paliepė

Stuparas.

— Kaip buvo!.. —- sujudėjo nemalonaus veido žaliūkas. —

Atvarė tas, kaip ten, Mauras, aš sėdėjau savo mašinoje, tai jis 351

tik pristabdė, atidarė langą ir išmetė lopetą. Pasakė: „Dabar jau galite kastis duobes". Ir vėl nuvažiavo. Na juk čia bespredielas, kaip kitaip!

Viktoras su tuo pačiu atsainumu atrėmė:

— Nieko nežinau, tai jų reikalai.

— Ot tūpas! — irzo Stuparas. — Kas daugiau, jei ne tu, gali atvesti į protą Zylę? Juk tavo brolį užvertė, o ne jo. Tai kas dabar bus, jei Zylė ims skinti visus iš eilės? Taip niekada nebus aišku, kas numočino Doncę. Tokio tarp mūsų nėra, kitur ieškokite, ir tavo reikalas — tiki tuo ar ne. Aš tik pasakiau, kaip yra.

— Gerai jau, gerai, aš pasikalbėsiu su juo.

Vikioras jau galvojo apie Živilę. Kaip ji ten?.. O to Stuparo nuoširdumas, matė, netikras. Visi jie klastingi kaip šeškai! Išsigando Zylės ir iš tos nevilties pas jį atpuolė. Eina jie visi!..

Stuparas patylėjo, lyg bandydamas suprasti — pasiekė jis savo ar ne. Kumštelėjo Viktorui į petį. Taip turbūt išreiškė

užuojautą dėl brolio.

— Laikykis...

Automobiliai lėtai lyg kokie katafalkai nuriedėjo snieguota gatvele.

O gal tikrai Zylė pernelyg aklai raunasi?..

v

Živilė sėdėjo užsikniaubusi ant stalo. Įėjus Viktorui, pakėlė išraudusias akis.

— Sakyk... ar galėsiu pabūti tas paskutines dienas su Donatu?

A... taip, ji klausė apie laidotuves. Nepagalvojo apie tai.

Živilė ir Inga. Sunkiai įsivaizduojama kartu, sunkiai.

— Ko tyli? — ji su viltimi laukė atsakymo.

— Nežinau. Inga sakė, kad atvažiuoja jos mama, dar kažkokie giminės ir ruošis laidotuvėms.

352

— Bet juk jie išsiskyrė!

— Taip, prieš dvi dienas. Tą pačią dieną, kai jūs padavėte pareiškimus.

— Bet tai neteisinga! — iš visos širdies atsiduso ji. —

Labai neteisinga.

v

— Nesijaudink, Živile, aš pakalbėsiu su ja. Ką nors sugalvosime...

Nuo pat ryto laikėsi migla, tarsi koks debesis būtų nusileidęs ant žemės. Užklystantis šiltas vėjas nuo jūros ragino žiemą trauktis.

Viktoras stovėjo prie šunų voljero, kai kieme kilo bruzdesys: trankėsi durys, girdėjosi trepsėjimas ir kažkieno virksmas į kiemą įsukus mikroautobusui su tamsiomis juostomis ant šonų. Virš žmonių galvų sulingavo nešamas vidun karstas.

Šunys nelojo. Pakreipę galvas klausėsi, lyg numanydami tylaus šurmulio priežastį. Kai kieme būdavo daug žmonių, šeimininkas niekada neleisdavo jiems visomis gerklėmis loti.

Dabar, pasigirdus kieno nors garsesniems žingsniams, jie puldavo vizginti bukomis kaip špyga uodegomis, sudėbčiodami į

Viktorą, nežinia kodėl juos švelniai šnekinantį.

Pranykus karstui, Viktoras ilgai nieko nematė, tik juoduojantį švariai nugramdytą kiemą. Stovėjo gal valandą, gal dvi, ir šunys prie jo kvapo priprato, vis rečiau jo pusėn pasi

žiūrėdavo, vis susigrūsdavo voljero kampe, kur matėsi namo mūras, ir gaudė kiekvieną garsą. Turbūt jiems, kaip ir Viktorui, aidesnis balsas, duslus durų varstymas ar gatvelėje tilstantis automobilių ūžimas reiškė nejaukią gyvenimo šiame name, 353

šiame kieme permainą. Jau ketino eiti, kai į kiemą sugriuvo gauja skustagalvių. Priekyje ėjo Zylė su milžinišku vainiku, išpuoštu gyvomis nematytomis gėlėmis. Ne, jis palauks. Turi teisę vienui vienas pasėdėti prie brolio, o mintyse pasikalbėti ir su mama, ir su tėvu, ir su juo, Donatu. Rimtai pasikalbėti, be jokio našlaitiško sielvartavimo.

Zylė, užtrukęs gal penkiolika minučių, iškiūtino j lauką, ir netrukus tarsi kokiais nematomais pėdsakais atsekė ir kiti

„zyliukai".

— Bliad', aš negaliu ten būti, kai ta kalė sriūbauja! — aiškino jis visiems. — U-ū-ū, DonatėliL Nei ji mylėjo, nei ką! O

kaip visi užjaučia! Bardakas, ne laidotuvės!.. Kuri valanda?

Kažkuris atkišo riešą, ir Zylė užmetė akį:

— Laiko dar yra, bet tiek to, varom į Palangą pasitikti maskviečių.

Ir būrys išgužėjo į gatvę. Tada ir Viktoras ryžosi išlįsti.

Gerai, kad Ovidijus jo nepastebėjo. Tokį liūdėjimą nuošalyje nuo visų žvilgsnių jis būtų palaikęs tik silpnumo ženklu.

Vestibiulyje nebebuvo nė vieno kaktuso. Keista tuštuma, o jos viduryje karstas, pamažu skęstantis gėlių jūroje. Kažkokios moterėlės vis puošė pakylą. Degė žvakės ir sruveno gedulinga muzika. Langai uždangstyti kažkokiu audeklu, o per patį vidurį masyvus kryžius. Aukštai virš karsto ir rankų gūbrio, apipinto rožančiumi.

Tada pažvelgė į brolį. Giedra veido išraiška. Susitaikęs su viskuo. Tuo jis ir skiriasi dabar nuo gyvųjų, nuo tų svetimų

veidų, kurie iškyla už žvakių liepsnos. Inga stovi kitoje karsto pusėje. Vilki juoda kulkšnis siekiančia suknele, tik rankos subaltuoja, kai siekia nosinaitės. Įdubusios akys liūdnai spindi.

Neverkia, tik retkarčiais tragišku veidu nubėga kažkoks virpulys, ir ji prisidengia burną nosinaite.

Pamažu visas mirgėjimas ir blyškūs vaizdai atitolo, ir Viktoras nugrimzdo į prisiminimus, kuriuose nebuvo vietos mir-354

ties šešėliui. Lyg atsidūrė kokioje migloje, bet štai ji ima skystėti ir nykti. Iškyla mamos ir tėvo veidai. Ir dar mato saulės nutviekstą kambarį. Antai durų stakta, ant kurios tebėra užbrėžta, kokio didumo buvo jis, kai paskutinį kartą matavosi.

Ir laikrodis, kuriam jis nulaužė rodyklę... Mama tik pagražėjusi, jai akis peršti nuo džiaugsmo ašarų. Tėvas irgi nepasikeitęs, kaip įprasta — tyli, tačiau visos geros mintys atsispindi jo akyse. Betgi Donatas?.. Kaip jiedu atsispiria tokiam liūdesiui?

Netgi nesišlykšti šitomis žudynėmis! Ar bent numano, kokiuose skausmuose mirė jų vaikas?.. Tėvas kelia sunkų įdiržusį delną. Suturėti kylančią neapykantos bangą, gal suduoti, kaip vaikystėje. .. Bet akyse pasidaro tamsu, ir jis visai šalia išgirsta:

— Viktorai... Tu labai prastai atrodai. Eime, duosiu raminamųjų...

Tai Inga išsigandusi laiko už rankos. Vėl sumirga žvakių

liepsnelės, ir silpnumas apmąžta, tik lipnus prakaitas išmuša kaktą ir ant širdies negera. Labai negera.

— Į virtuvę... — sako Inga. — Ten mano mama, duos tablečių, pamatysi — bus geriau.

Ji nuveda Viktorą į virtuvę, kur sukinėjasi gana stora, bet stebėtinai tyliai vaikščiojanti moteris. Vos dirstelėjusi į jį, viską supranta be žodžių.

— Tuoj tuoj... Kur aš jas nukišau? — pačiupusi rankinuką, grabinėja tol, kol ištraukia vaistų pakelį. Išlukštena dvi tabletes, įbruka Viktorui į saują, o Inga paduoda vandens. —

Trūksta oro, daug žvakių, — sutarška pašnibždomis, bet Inga mosteli ranka, liepdama patylėti.

Jos abi stebi, kaip Viktoras ryja tabletes. Kai stovi taip greta, aiškiausiai matyti — mama ir dukra. Dailių bruožų

netrūksta abiem, tik tas Ingos smulkumas nesvietiškas, tarsi kaulų ir kremzlių raizginys prieš tą stotingą moteriškę.

— Tegu čia pasėdi, — kalba Inga, — atidarysiu langą, įleisiu gryno oro...

355

— Nedarinėk! — ūmai sunerimsta jos motina. — Lavonai ima tinti nuo skersvėjo. — Ir tuoj pasižiūrėjusi į Viktorą, susigriebia: — Ajėzau jėzau, ką aš čia šneku!..

— Nieko, nieko, — stojasi šis, — eisiu, man jau geriau.

Inga ir vėl nė per žingsnį. Pasišauna palydėti iki kambario antrame aukšte, kur atsiras ir mineralinio, ir pagalvė, — nepalyginamai greičiau atsigaus nei maišydamasis tarp žmonių.

Ir tikrai, jau lipdamas laiptais Viktoras jaučia, kaip nemaloniai jį slegia nepažįstami žvilgsniai. Pasieniais išsibarsčiusi Ingos giminė žiūri su smalsia užuojauta. Jiems įspūdį daro tiek prabangūs namai, tiek pačios laidotuvės, tiek to paslaptingo, iš arti taip ir nepažinto velionio brolis, nupiltas prakaito.

Jam dingus laiptų viršuje, kelios moterys tarsi netyčia su

ėjo į būrelį ir puolė kuždėtis:

— Ar tai tas, kuris neseniai parėjo iš kalėjimo?..

— Tas, tas!..

— Matosi, matosi, kad mafiozas, ale ne geležinis, ne gele

žinis ir jis.

Inga parodė Viktorui kambarį, iš kurio matėsi gatvelė, vedanti prie namo, apginkluoto vaizdo kameromis. Dabar jos stebėjo vis naujai privažiuojančius automobilius, baigiančius visai užtvenkti gatvę. Įvairiausio plauko verslininkai, dažniausiai dirbantys Donato įsteigtose ar privatizuotose bendrovėse, plūdo tarsi numanydami, kad sutemus pasirodys kitokio verslo partneriai: kas iš Maskvos, kas iš Šiaulių... Juk ne paslaptis — amžinatilsis plačiai sukosi ir prieš nieką galvos nelenkė.

Inga tik trumpam prisėdo prie staliuko. Tiek, kiek reikėjo pasipudruoti, kad paslėptų odos blyškumą. Visa kita be jokio dažo, ir tai darė jos veidą skausmingą, lyg keleriais metais būtų susenusi. Jau beišeinančią ją Viktoras sustabdė:

— Palauk, Inga, noriu pasikalbėti apie vieną dalyką.

Ji uždarė duris, nuolankiai sukluso, nė nenutuokdama, kokia mintis Viktorui neduoda ramybės.

356

— Aš turėčiau atsivesti vieną žmogų, kuris nori atsisveikinti su Donatu.

Staiga jai viskas tapo aišku, ir ji tiesiog sudrebėjo:

— Ne!

— Bet kodėl?.. Už mėnesio jie būtų susituokę.

— Geriau nekalbėk man nieko, — gaudydama burna orą tarė ji. — Tokios gėdos betrūko prieš visą giminę, ne, ne...

Aš noriu prisiminti Donatą visai kitokį. Tu neįsivaizduoji, kaip aš jį mylėjau, ir todėl... todėl...

Ji virpančiomis rankomis įsipylė stiklinėn mineralinio.

Kai gėrė, dantys barškėjo į stiklą.

-— Na kodėl, Inga? Tu jos nematysi, pažadu. Paryčiais, kai ten apačioje nieko nebus.

— Aš visąlaik būsiu tik ten, kur aš galiu daugiau būti!..

Todėl nė negalvok. Tai ji, ji sugriovė mano gyvenimą, per jos visas meiles neliko ir Donato...

Viktoras pašiurpo: kaltinimas! Baisus, niekuo nepagrįstas kaltinimas.

— Ką čia šneki, Inga... Juk tu šimtąkart neteisi!

— Aš žinau, ką kalbu, — šaltai atrėžė ji. — Tai tu ničnieko nesusigaudai, kas čia atsitiko, ir todėl šoki tarpininkauti žmonai ir meilužei. Reikia skirti tokius dalykus.

— Bet juk jūs išsiskyrėte.

— Kelios dienos, tai nieko nereiškia, — nenugalimai atrėmė. — Donatas būtų persigalvojęs, tikėjau tuo, todėl buvau beveik rami.

— Vadinasi — ne?..

— Suprask, Viktorai, širdžiai neįsakysi. — Ji tarsi pagalvojo prieš priimdama galutinį sprendimą. — Būk geras, nesugalvok pažeminti manęs, man ir taip velniškai sunku.

Kitaip ir nesitikėjo... Ingos nepalaužiama valia sklido iš

kiekvienos namo kertelės. Ji čia šeimininkė, jos žodis paskutinis. O Živilė? Ką jis, Viktoras, sakys jai?

357

Inga atsuko tiesią nugarą, atrodė, tuoj pat išeis, bet netikėtai atsigręžė:

— O tu bent pagalvojai, kas per niekšas nušovė Donatą?

Dieve, paklausė su tokia intonacija, lyg viską viską žinotų!

Viktoras išsitiesė fotelyje, neįstengdamas pajudinti nė

piršto, ir tik myktelėjo:

— Nežinau...

— Tiek to, dabar ne laikas. Pasikalbėsime vėliau, po laidotuvių.

Ir išėjo.

v

Šokti ir vytis Ingą, ir pasivijus kamantinėti, kol pasakys, kas Donato žudikas? Juk iš akių matė — žino! Ta mintis šalčiu persmelkė jo kūną, jautėsi kaip niekada bejėgis. Tarsi pabūgo, kad staiga viskas taps aišku ir jis nežinos, ko stvertis.

Pasiųsti kulką grąžos?.. Taip, ko gero, būtų teisingiausia. Tikriausiai...

Jis nepajuto, kaip priėjo prie lango. Visu akipločiu matomas kiemas ir gatvė, už aukštų tvorų ropojantys vis brangesnių

markių automobiliai neleido susikaupti. Nors naktį iki ryto laužė galvą, kieno rankos galėjo laikyti tą siaubingą ginklą, bet jokio praskaidrėjimo. O Inga? Gal ji su policija kalbėjosi? Taip.

Juk turėjo ją apklausti, štai kai kas ir bus paaiškėję.

Ir jis vos nešūktelėjo, prisiminęs, kaip iš operacinės išėjęs chirurgas prasitarė, jog Donatas buvo atgavęs sąmonę, o juk Inga kaip tik buvo prie jo! Gal Doncė ir spėjo pašnibždėti Ingai to žmogaus velnio pavidalu vardą? Ar bent kas, jo manymu, troško pašalinti jį nuo savo tako. Ehė... Bet pinigai...

Kas apie juos žinojo?

Ir jam niekas neprašviesėjo. Bet svarbiausia — jo požiūris į

Ingą ėmė keistis. Ji ne tokia jau varnelė, kaip buvo linkęs manyti. Iš kaprizingos blondinės virto principinga moterimi —

žudikas turi būti išaiškintas! Jie abu siekia to paties, ir toks tikslas juos vienija.

358

Gal vertėtų jam pačiam susirasti tą chirurgą, vyriškai pasikalbėti ir nelaukti, kol Ingos akys galutinai išdžius nuo ašarų?..

Viktoras išėjo iš kambario ir pasuko vestibiulio link. Kiekviena laiptų pakopa, regis, artino jį prie klaikiosios mįslės įminimo. Greitai viskas paaiškės, o tada... Jis stabtelėjo ir pažvelgė į karstą apačioje. Ten visa gaubė prieblanda, tik apie pašarvotąjį daugiau šviesos, ir žvakių plevenime Donato veidas atrodė lyg iškaltas iš granito. Tarp lūpų vos pastebimas plyšelis. Lyg šypsena. Atsisveikinimo blyksnis su visu nuodėminguoju gyvųjų pasauliu. Ir tokį jį — ramų, paskendusį

juoduose drabužiuose ir gėlėse — tarsi kokia dantyta tvirtovės siena supo kampuoti vyrukai.

Laiptų apačioje jį beregint čiupo Zylė. Pasivedėjęs į šalį, slopiai sušneko:

— Kur tu vaikštai?.. Chebra iš visų miestų važiuoja, nori tau užuojautą pareikšti, o tavęs, bra, kaip nėr, taip nėr. Iš

Kauno kas nors bus?.. Liukas atvažiuos?

— Skambinau, gal atvažiuos, nežinau...

— Tiek to, lik čia ir niekur neik.

Ir Zylė vikriai įsimaišė į stovinčiųjų minią. Netrukus par-lingavo vedinas dviem „jaučiais", kurių tvirtus sprandus rė-

mino auksinės grandinės, tokios pat tabalavo ant plaukuotų

riešų, ir kai jie spaudė Viktorui ranką, jis liūdnai pagalvojo, kad štai tarp tokių „gangų" ir prabėgo visas brolio gyvenimas.

Nors netiesa — buvo Živilė...

Viktoras negirdomis nuleido tų dviejų vyrukų pravardes.

Girdėtos, na ir kas?... Tegu jų skambumu džiaugiasi Zylė.

— Geras bachūras buvo Doncė, — dudeno vienas iš jų, —

daug gero nuveikėme. Jei turėsi kokių problemų Šiauliuose —

kreipkis, padėsime.

Bemat ir kiti prisistatė. Jaunesni, bet taipogi šiurpinantys aplinkinius padėrusiais žvilgsniais. Panevėžiečiai, kaip iš akies traukti banditai.

359

— Tas, kuris užvertė Doncę — pideras paskutinis!..

— Jo, jo, gaidys!.. — antrino kitas, žlevernodamas kramtomąją gumą.

— Neimk į galvą, Zylė suras tą piderą.

O Zylė negaišo. Ne, jis nieko neieškojo — niaurios išvaizdos vyrukai patys plūdo pro duris, tempdami milžiniškus vainikus, ir statė juos dviem trim eilėm kuo arčiau karsto, kol Ingos motinai toptelėjo juos kabinti ant sienos... Buvo kalbama, kad „šeštojo" skyriaus darbuotojai niekada nepraleidžia progos kiekvieną panašų nusikalstamų autoritetų susibūrimą įrašinėti į vaizdajuostę, todėl neatsitiktinai šis gaivalas rinkosi stojus tamsai. Zylė vis prieš juos — žengė pirmas.

Rimtas, susikaupęs, lyg vestų parodyti savo paties lavoną. Jo lakstymas Viktorui ėmė panašėti į neatidėliotinų reikalų tvarkymą. Kam reikalingi visi šitie kreivasnukiai?..

Ir prie Viktoro be paliovos kas nors vis ėjo ir ėjo. Stai penkiolika metų atsėdėjęs Šilutės „vierchas", štai šitas veikėjas tvarką daro Tauragėje, o čia iš Judino Šeimos, vilnietis...

Velniop!.. Per jų plačias nugaras nė karsto nematyti. Ir kryžius atrodo tarsi kokio nežemiško ginklo taikiklis viršum skustų pakaušių. Jiems Donato žūtis tėra galingojo užvertimas. Netikėtas antausis, kurį pasiskonėdama trenkė pati Apvaizda. Stovi, vaikšto išpūtę rėmus, gerai suvokdami, kad, pasirinkus pragaištingą bandito gyvenimo būdą, labai pravartu kartkartėm dalyvauti laidotuvėse ir pasižiūrėti, kaip atrodys jų pačių paskutinės šioj žemėje dienos. Savisaugos instinktų

dėlei! Jiems vien nuo tos minties, kad gali, ne kaip velionis, kvėpuoti visais plaučiais, išpulti į miestą, nusiaubti porą restoranų, pereiti per šonkaulius kokiam nors išsižiojėliui, o likusią fantaziją panaudoti su prostitute, darosi gera gera...

Spektaklis. Tik mirtis tikra. Vien dėl to jie šičia.

„Tipiškos banditų mordos. Urodai. Doncė toks nebuvo."

360

Viktoras ėmė dairytis Ingos. Pamatė ją sėdinčią kampe ant suolo. Susigūžusią, lyg besibaiminančią, jog ją gali užkliudyti tos kampuotos eisenos. Niekam nerūpėjo, kad su šia moterimi Donatas praleido dalį savo gyvenimo metų, ir Ovidijus apie tai negalvojo.

Viktoras nusiyrė per nejudančius žmones artyn, nepabūgo prisėsti šalia.

-— Kaip jautiesi?..

— Neklausk!.. Ar nematai, kiek čia tų suskių priviso? Visi, visi jie, ką anksčiau Donatas savo galva uždirbdavo, iš to v

gyveno. Draugai mat... Šunsnukiai, kokie jie draugai.

Viktoras tylėjo neturėdamas ką pridurti. Stebint jos iš-

v

kankintą veidą, nė iš tolo neįmanoma vėl užsiminti apie Živilę. Tebelaikė jos ranką, ir tai išvydęs Zylė subaltakiavo, bet tuoj prisiminė, kurių velnių šoko ieškoti Viktoro.

— Eime, ten maskviečiai laukia, — ir kai jau slinko greta vainikų taku, prašvogždė: — Juk sakiau — stovėk vietoje...

Nebijok, nenumirs ta Inga, dabar jau plotniai sėdo ant Doncės babkių...

Norėjo žiebti atgal ką nors tokio, kad pagaliau suprastų, jog jis ne iš tų, kuriuos įpratęs tampyti už pavadėlio, bet jie jau sustojo prie neaukšto, kresno keturiasdešimtmečio įkypomis pietietiškomis akimis.

— Timocha, — mostelėjo Zylė, — jie su Donce buvo kruvini draugeliai.

Maskvietis žvelgė draugiškai ir su užuojauta.

~— Tai štai kaip tu atrodai... — neįtikėtinai ramiai tarė. —

Pasakojo, pasakojo man apie tave Donska. Puikų brolį, sūneli, turėjai, geros širdies, ne koks zakoninkas. Na, sunku juk be jo?.. Man irgi.

— Tai jis padėjo Doncei ištraukti tave iš zonos, — įsiterpė Zylė, bet maskvietis, tarsi perpratęs lietuvišką šneką, atstū-

361

mė klaipėdietį ir pasivedėjo Viktorą į šalį, toliau nuo Zylės bei krūvon susispietusių Ingos giminaičių.

Nors čia kaip tik stovėjo garso kolonėlė, bet gedulingos muzikos sruvenimas tiko tam šiurkščiam balsui.

— Jis man skambino, — grimzdo į prisiminimus Maskvos nusikaltėlių autoritetas, — skambino kaip tik dieną prieš

tai... Atrodė toks laimingas, dar pagalvojau: et, ir sekasi gi jam! Paskubėjau... Į vestuves kvietė, būčiau atvažiavęs, o dabar matai, kokioje liūdnoje vietoje susitikome... O kur ta jo mergina?.. Pamiršau vardą.

v

— Živilė?.. Ne, jos čia nėra. nežinau, gal rytoj bus... tikriausiai...

Timocha supratingai patylėjo. Nors Viktoras ir spėjo suregėti auksinę grandinę, masyvų žiedą su deimantu ant rankos, bet nuo maskviečio nesklido šalta grėsminga jėga, be kurios sunku įsivaizduoti užkietėjusį nusikaltėlį.

— Jei reikės kokios pagalbos, susirasi mane, — jis laikė jau iš anksto paruoštą vizitinę kortelę. — Skambink, nesidrovėk.

Paspaudė ranką, ir Viktorui suskaudo krūtinėje, kad, ko gero, taip pat stipriai spūstelėjo kaip Donatui. Timocha dingo tarp laidotuvininkų, nuėjo arčiau karsto. Viktoras tylomis išsmuko į lauką. Kieme slankiojo keli šešėliai. Pažino Maurą, Grušą ir Lugerį. Jie kaip tik apžiūrinėjo kažkieno prabangią mašiną, kokiomis visa gatvelė iki pat dykvietės buvo tvenkte užtvenkta. Paprašęs ugnies, prisidegė cigaretę ir neva nuobodžiaudamas pasuko išilgai surikiuotų automobilių, kol priėjo savąjį. Vikriai įsliuogė vidun ir paleido variklį.

Išlėkęs į gatvę, pasuko link ligoninės. Nebuvo tikras, kad ras tą patį chirurgą, operavusį Donatą, bet vylėsi bent namų

telefoną sužinosiąs. Reikia su juo susitikti. Ir nedelsiant. Artinantis nakčiai gatvės vis tuštėjo, ir Viktoras padidino greitį.

Kol suvažinės, apmažės ta skustagalvių armija, ir bent naktį

362

stos ramybė, o gal sužinos ir Donato žudiko vardą. Tuomet jau bus matyti...

Visą kelią iki ligoninės lydėjo slogus jausmas. Tie išgaląsti žvilgsniai, atšertos marmūzės... Kažkur girdėjo, kad stresinės situacijos, nuolatinė įtampa ir baimė dėl ateities verčia žmones tukti, panašiai kaip kad lavonai ima pursti nuo skersvėjo.

Ogi tie skustagalviai dieną naktį ant vėjo, kuris parverčia ir galingiausius. Tai štai nuo tokio ledinio mirties dvelksmo jie ir tinsta. Dėsnis. Mutacija. Kaip ir kaktusai — jų daug rūšių, bet retas be spyglių.

Chirurgo ligoninėje neaptiko. Dirbs rytoj. Ieškojo, kas galėtų pasakyti jo namų telefoną, bet persigalvojo. Dešimta valanda — tokį vėlų metą nemandagu skambinti. Pamanys: psichas kažkoks, dar nepalaidojo brolio, o jau gainiojasi žudiką.

Viktoras nesąmoningai atkreipinėjo dėmesį į brangias ma

šinas. Ne dėl markių — šioje srityje nesusigaudė. Greičiau iš

įpročio — mat vis pamanydavo: Doncė pralekia. Ūmai žvilgsnis užkliudė griežtų formų automobilį išsišovusiu galu.

Bene „Volvo"?.. Būtų jį visai pamiršęs, bet, keista, kol jis pirkosi cigaretes iš treilerio, stovinčio taksi aikštelėje, automobilis, kuriame, be vairuotojo, daugiau, regis, nieko nebuvo, vos jo „SAAB" pajudėjus, irgi išvažiavo į gatvę. Sutapimas?

Padidino greitį, bet ir prieš sankryžą, ir centre, kur Viktoras metėsi į gatvę pro teismo rūmus, „Volvo" vis iš paskos.

Laikėsi atstumo, tarsi ir pats iš dyko buvimo važinėtųsi po nurimusį miestą. Prasmuko pro Melitos namus, pamatė jos degančius langus, perkirto Liepų gatvę, pasidavė link teleko-mo pastato, bet neprivažiavęs vėl staigiai pasuko į pagrindinę gatvę. Užpakalyje nebešvietė jokio automobilio žibintai. Pasivaideno?.. Bet jau lėkdamas Šilutės plentu pajuto kažką negera. Pažvelgė į galinio vaizdo veidrodėlį — taip, tos pačios virpčiojančios šviesos ir nykiai tuščia gatvė.

363

Jį seka. Jo bijo. Vadinasi, eina teisingu keliu.

Prisiminė seną Donato gudrybę: jei nori sužinoti, ar išties turi „uodegą", tam geriausiai tinka žiedas, kur eismas vyksta ratu. Po minutėlės „SAAB" įskriejo į Jakų žiedą ir sumirksėjo posūkio švieselėmis, nors ketino apsukti visą ratą. Paslaptingasis automobilis nemažindamas greičio nulėkė į miestą. Susigaudę, matyt, ne koks „škacas" už vairo, ir tokie manevrai jam žinomi. Nuo to nerimas tik sustiprėjo. Kam čia taip parūpo, kur jis važinėjasi? Gaila, dingo nespėjus nė numerių

pamatyti. Nejau kas iš „stuparinių"? Bet visų pirma jiems turėtų rūpėti Zylė. O gal jie mano, kad jis laksto vykdydamas neatidėliotinus Ovidijaus nurodymus?

Genamas prieštaringų minčių, jis padarė kokių dešimties kilometrų lankstą, kol automobilį apgaubė Taikos prospekto žiburiai. Jokio persekiotojo nesimatė.

„SAAB" pasuko už baldų parduotuvės ir nelyginant į daubą nusileido į stovėjimo aikštelę. Tokia pažemėjimo priežastis buvo paprasta: visas pastato galas — savotiška rampa, nuo kurios lengviau krauti baldus į mašinas. Greičiausiai žudikas savo mašiną paliko kaip tik čia.

Parduotuvė uždaryta. Dykvietė prasideda už dešimties v

metrų. Šaligatviu palei prospektą tokį vėlų metą nevaikšto pėstieji. Be to, kas pastebės per tokią pūgą?..

Ir užrakinęs automobilį, Viktoras patraukė per plyną lauką. Kas žingsnis jis girdėjo ir tą kitą — žudiko žingsnį. Atidžiai dairėsi po kojom, bet suruduodavo gūbriais iš sniego išsišovę sąžalynai — ir vėl balta monotonija. Zirgliojo klimpdamas iki blauzdų. Varginantis ėjimas. Kvaila tikėtis, kad, atkartojus galimą žudiko maršrutą, staiga atsivers akys.

Dykvietės viduryje sustojo. Gatvės ūžesys nutolęs ir susilpnėjęs. Už kelių šimtų metrų stūksantis prabangus namas v

skleidė ramią šviesą. Žiemiška migla, vėjas, regis, atnešė ge-364

dulingą šlamesį. Nors buvo toloka, Viktoras matė, kaip virš

gatvelės kas kiek laiko pašviesėdavo dangus. Tai laidotuvių

svečiai išsivažinėja, o tą lemtingąjį vakarą snigo ir aplink namą nebuvo nė gyvos dvasios. Nuo retučių krūmelių pasidavus į šoną, Viktorui iškilo prieš akis nelyg sankasa, kažkoks griovys, ir po kojomis sutraškėjo plonas ledelis. Slidinėdamas išsikrapštė iš griovio ir nuščiuvo. Jis dar buvo tamsoje, o iki namą juosiančios tvoros — keli šuoliai. Žudikas, kaip ir jis, buvo priverstas stabtelti ir lemtingojo momento laukti šioje vietoje. Kai Donato „mersas" sustojo prie vartų, jis žengė į

priekį. Atsidūrė bene ryškiausiame nuošalios gatvelės ruože, bet ir brolis jau buvo tapęs geru taikiniu. Tą susidūrimą visai neblogai būtų užfiksavusios kameros, jei tik būtų buvusios įjungtos. Va, ana kaip tik ir žiūri į šią pusę. Nors ką jis čia paisto!.. Jei Inga net būtų mėgėja terliotis su technika, kameros tik aklai būtų spoksojusios į pūgą. Nes kol nesuveikia davikliai, užfiksavę, kad už tvoros, namo teritorijoje, kažkas vaikštinėja, vaizdo įrašas nė neprasideda.

Ar apie tai žinojo žudikas? Ko gero, taip. Todėl jis kuo ramiausiai lūkuriavo, kol Donatas išlipo iš automobilio, krep

šį su pinigais, tikėtina, laikydamas rankoje. Pylė iš šratinio užtaiso tiesiai po krūtine. Žinojo, kad toks šūvis iš kelių metrų lyg sprogimas išdrasko vidurius. Keliasdešimt pasiskleidu-sių švino gabalėlių — baisinga jėga! Jokio šanso likti gyvam.

v

Tada čiupo krepšį — ir į kojas. Šeši šimtai keturiasdešimt trys žingsniai arba perpus mažiau šuolių, ir žudikas atsidūrė aikštelėje prie baldų parduotuvės. Sėdo už vairo, ir netrukus dar vie-v

na mašina įsiliejo į prospekto transporto upę. Stai ir viskas.

Gatvelė buvo ištuštėjusi nuo automobilių, o kiemas uždarytas. Patekęs į jį pro šoninius vartelius, Viktoras akies krašteliu sugavo nuo vartų šastelėjusį šešėlį.

365

Tai buvo Ovidijus.

-— Kaip tu čia atsiradai?.. — išsprūdo jam. — Kur buvai?

— Važiavau cigarečių nusipirkti.

— O kur mašiną pastatei, kad nesigirdėjo jokio garso?

— Cia pat, netoliese.

Toks netikėtas Viktoro pasirodymas Ovidijų nustebino..

Bet atsitokėjęs pagalvojo, kad ir pats keistai, Viktoro akimis žiūrint, elgiasi — tupinėja vienui vienas apie vartus tuštutėliame kieme.

— Dairausi ir nieko nesuprantu: kodėl nėra šratų žymių, — kažkaip noriai ėmė jis aiškinti. — Juk šauta buvo iš

arti, ir tą sušiktą plastmasę būtų perskrodę kaip nieką. Lygu lygu, —- braukė pirštais, — keista...

— Tu tikrai manai, kad tas žmogus buvo iš „stuparinių"? — klausė Viktoras, norėdamas nuslėpti sumišimą. —

Jie šįryt buvo pas mane atvažiavę.

— Atvažiavę? Tai ko iki šiol tylėjai?

— Todėl, kad tai buvo tuščias bazaras. Be to, ne tas man rūpėjo. Su pačiu Stuparu kalbėjausi. Jie atrodo išsigandę ir tvirtina dėl Doncės esą niekuo dėti. O Mauras, pakišęs tą lopetą, visai juos suerzino.

— Eina jie šikt!.. — lyg grūmodamas burbtelėjo Ovidijus. — Aš tik tiek žinau, kad reikia spausti visus iš eilės, kol neišlaikęs įtampos kileris pats apsišvies. Kokių galų tas Stuparas ieško?.. Sako, kad nekaltas? Tegu įrodo! O jei neturi įrodymų, tegu nelenda į akis. Aš pats viską išsiaiškinsiu!

Ir vėl: aš pats!.. Kaip kirviu nukirto. Kelintą sykį tą frazę kartoja?.. Apie paslaptingą persekiotoją Viktoras nespėjo papasakoti. Nuo laiptų atsklido Ingos balsas:

— Viktorai!.. Ateik minutėlei.

Laikydama praviras duris, ji nekantriai mindžiukavo, lyg prašydama paskubėti.

366

— Na, eik, — stumtelėjo jį Ovidijus, — ko žiūri? Eik, jei kviečia. Paskui apie viską pakalbėsime.

Ovidijus-luktelėjo, kol dingo Viktoras, ir vėl pritykinęs prie vartų, ėmė grabaliotis apie metalinius jo rėmus.

— Nieko nesuprantu... — murmėjo, — nors užmušk, nieko!..

Atsitūpęs pakišo pirštus po vartų apačia, perbraukė išilgai. Vėl išsitiesė visu augumu, vėl įniko grabalioti tarp rėmų

dingstančią plokštumą, čiupinėjo briauną ir vos jaučiamą griovelį, kuriuo slankiojo vartai. Nuo šalčio sugrubo rankos, ir jis pasigūžęs pūtė į saują šiltą kvapą, kai netikėtai nugara perbėgo šaltukas. Taip atsitinka, kai pajunti netikėtai įsmeigtą žvilgsnį, nors gerai žinai, kad aplinkui nieko nėra.

Ovidijus žvitriai perbėgo akimis didžiulio namo langus.

Tuose, kur degė šviesa, nesimatė jokios gyvos būtybės, bet vienas langas, bene tamsiausias, — Ovidijus galėjo prisiekti, —

alsavo gyvastimi, kažkas toje tamsoje stovėjo ir iš aukšto žiūrėjo į jį.

— Padla! — prakošė jis. — Tu visada buvai padla...

Viktoras iškart pastebėjo, kad Inga kažko sunerimusi. Paklausta, kas atsitiko, trumpu gestu pakvietė sekti paskui ją.

Žengė lyg kieno vejama. Tokia pat eigastimi perėjo vestibiulį, nė nedirstelėdama karsto pusėn, prie kurio snopsojo gauja

„zyliukų". Viktoras sušnairavo, bet ėjo iš paskos. Vėl atsidūrė

tame pačiame kambaryje antrame aukšte, ir Inga vėl nustebino, neleisdama žiebti šviesos.

— Ateik čia, — pakvietė sustojusi prie lango ir, šalia atsiradus Viktorui, neramiai sukuždėjo: — Matai?.. Matai ten, prie vartų?..

Viktoras pažvelgė per jos petį. Išvydo apie vartus tūpčiojantį Ovidijų. Taip pat kaip ir pirma.

— Zylė, na ir kas? — tarsi nusivylęs atšlijo ir vėl pabandė

surasti elektros jungiklį.

367

— Nedek šviesos! — kimiai riktelėjo ji ir kaip užburta spoksojo pro langą. — Tu nesupranti, Viktorai, kas čia dedasi. Ar numanai, ko jis ten ieško?

v

— Šratų žymių...

— Iš kur ištraukei tokią nesąmonę?

— Jis pats man sakė...

— O tu patikėjai?

Klausimas nuskambėjo keistai. Kodėl jis turėtų netikėti Ovidijumi? O ir ko daugiau jis gali ten ieškoti?..

— Ko tyli?.. Aišku, kad patikėjai, juk taip?..

Viktoras priėjo prie lango, ketindamas dar kartą pažvelgti į tą keistą tūpčiojimą ir permanyti tikruosius Zylės tikslus, bet Inga šoko atgal lyg nuplikyta.

— Nelįsk!.. — stūmė ji Viktorą. — Jis kaip tik žiūri į

langą. Tai nujaučia, tikras velnias!

Ji puolė prie durų ir užrakino jas. Viktoras sumišęs stovėjo tamsaus kambario viduryje. Akims apsipratus su tamsa, be vargo įžiūrėjo Ingos akyse siaubą.

— Dieve, Dieve, — suaimanavo, — jis žiūrėjo!.. Tas parazitas nujaučia, kad aš viską žinau! Ir reikėjo tam šundaktariui pasakyti, kad Donatas buvo atgavęs sąmonę!

Viktorą užgulė pavojaus jausmas. Jis stvėrė Ingai už rankos:

— Kas čia darosi, po velnių? Paaiškink normaliai!..

— Kas, kas!.. — atšoko ji ir pasitaisė suknelės rankovę. —

Tuoj, — puolė prie juoduojančios skalbinių komodos, —

tuoj aš tau parodysiu, ko jis ieško!..

Ir kritusi ant kelių atitraukė kažkokį stalčių.

v v

— Stai!.. Stai ko ieško tas svolačius!

Ji padavė kažin kokį gelžgalį. Ne iškart Viktoras suprato, jog saujoje laiko paprasčiausią piršto dydžio varžtą.

— Na, dabar supratai?

— Varžtas, — sumurmėjo. — Ir kas?

368

— Esi kvailas per visą pilvą!.. — piktai ištraukusi varžtą iš

Viktoro rankų, pamosavo prieš akis. — Dėl jo!.. Tik dėl šito geležiuko nepakilo vartai! Ir Zylė neriasi iš kailio norėdamas jį surasti! Pats užkišo, pats ir ieško!

Viktoras sustingo.

— Pats?..

Jis stovėjo be žado. Ne, ne! Tai neįmanoma!

— Tyliau tu!.. — sušnypštė Inga ir priėjusi prie durų

pasiklausė. — Jis bet kada gali ateiti čia... O Viešpatie, kaip aš jo bijau!..

— Tu manai... kad jis yra prisidėjęs?..

— Nieko aš nemanau! Man ir į galvą nebūtų atėję! Donatas prieš mirtį pats pasakė, kad į jį šovė Zylė. Kas patikės?..

Tokie draugai buvo! Tie prakeikti pinigai — dėl jų gyveno, dėl jų ir galvą padėjo!

Viktoras ėmė graibstytis aplinkui ieškodamas, kur įsitverti. Širdis plakė kaip pašėlusi, ir užčiuopęs kažkokio baldo ranktūrį, prisitraukė prie jo.

— Netikiu, kažkokia nesąmonė! Ar supranti, Inga, ką tu dabar pasakei?

— O ko čia nesuprasti! — širdo ji toliau. — Zylė nušovė

Donatą! Tokio brudo pasaulis dar nematė!..

Viktoras dėbtelėjo į ją, lyg maldaudamas atsipeikėti, bet šioji su įniršio kupinu šypsniu atkišo varžtą.

— Se, nešk Zylei!.. Imk, jei netiki manimi ir savo broliu!

Pamatysi, kaip jam įsiteiksi...

— Inga!..

Viktoras susiėmė už galvos. Smilkiniai pasiutusiai tvink

čiojo. Tas pilkšvas metalo gabalėlis dulsvavo tamsoje, ir jis užsimerkė nenorėdamas jo nė akyse regėti. Kitą akimirką varžtas nupuolė barkštelėdamas šalia ant grindų, ir jis neju

čiomis patraukė atkištą koją.

369

— Taip ir žinojau, kad nepatikėsi. Tu visada buvai naivus, ir Zylė tau, kaip ir kitiems tiems susnoms, yra dievas, —

baisiai nusivylusiu balsu kalbėjo ji. — Buvo geriausi draugai, kol Donatas panoro susigrąžinti pinigus. Ir dar ta Živilė!.. Tu žinai, kad Zylė jai nebuvo abejingas? Lindo, gėles dovanodavo, bet ji nė skersomis į jį. Pažiūrėk, į laidotuves prisikvietė

mafiozų iš viso miesto, būtų panorėjęs — ir tą kvaišę būtų

atsitempęs. Ką aš jam padaryčiau?.. Juk nesiriesiu prie visų, proto reikia turėti!.. Bet jam ne tas galvoje, nori užtrinti paskutinius pėdsakus, ir matau, kaip jis stebi mane, nenuleidžia akių vis sukdamas galvą, ką man pasakė Donatas prieš mirtį.

Visiems skelbiasi: pats, pats surasiu žudiką, mano geriausią draugą nušovė!.. Fu, šlykštynė!..

— Vis vien negaliu patikėti! Kad Zylė?.. Ne, ne... —

kraipė galvą Viktoras.

Jis skubiai mintyse perkratė pastarųjų dienų Zylės elgseną. Prisiminė pačias nereikšmingiausias pokalbių nuotrupas.

Na taip, Zylė neleido kištis. Jis vienas viską išsiaiškinsiąs! Bet tai suprantama. Ligoninėje buvo visiškai suglumęs, tačiau kas jo vietoje kitaip jaustųsi? O kad nebuvo abejingas Živilei, tas tiesa. Prisimena, su kokia pagarba kalbėdavo apie ją. Ir apie pinigus jis viską žinojo. Ir apie vartų veikimo principą puikiai nutuokė. Apie vaizdo kameras — taip pat. Ir vis vien — ne,

• netiki. Ne-ti-ki!

— Gal Doncė kliedėjo prieš mirtį? Juk dažnai taip būna, — Viktoras ir už šiaudo būtų griebęsis, kad tik išnyktų

tas baisus kaltinimas. — O ką, Doncė taip ir pasakė: į mane šovė Ovidijus?..

— Panašiai. Kai jis praplėšė akis, aš pasilenkiau prie jo.

Norėjau pabučiuoti — jau žinojau, kad tai paskutinis jo žvilgsnis, — sudūsavo Inga nubraukdama ašarą. — Pama

čiau, kad stengiasi kažką pasakyti, ir galų gale per didžiausius vargus sušnabždėjo: „Ten buvo Ovidijus".

370

—Tai nesakė, kad šovė jis?..

— Tada aš išsigandusi ir, aišku, netikėdama perklausiau:

„Į tave šovė Ovidijus?" Jis pakartojo tą vardą, ir viskas...

Chirurgas apsimetė, kad nieko negirdėjo. Aš jį paklausiau: ar girdėjote, ką jis pasakė? Jis papurtė galvą, bet staiga išbalo.

Niekas nenori būti liudininku. Visi bijo Zylės kaip ugnies, žino, kad jam nieko nereiškia bet ką nušluoti nuo žemės paviršiaus...

— Inga!.. Tu neįsivaizduoji, koks tai rimtas kaltinimas.

Jei Zylė sužinotų, nežinau, kas čia būtų!

— Kas būtų? Nušautų, ir viskas! Negi dar jo nepažįsti?..

Bet kvailiausia, kad vos grįžusi iš ligoninės aš puoliau žiūrinėti, kodėl tie prakeikti vartai nepakilo! Ir radau tą varžtą. Negerai padariau, nereikėjo man jo imti...

— Kodėl?

— Na kaip!.. Nematei, kad Zylė jo trilinkas ieško? Įtaria, suskis, kad varžtas atsidūrė pas mane. Jau dabar žiūri kaip į

priešą, kas toliau bus — nežinau. Aš bijau to šunsnukio, todėl viską nusprendžiau tau papasakoti, nelaukdama, kol baigsis laidotuvės, kitaip gali būti per vėlu...

Jos skausmingą kuždesį nustelbė gedulinga muzika, kuri dabar, atrodo, skverbėsi kiaurai namo mūrus. Viktoras girdėjo ją aiškiai, ir žemas boso virpesys tarsi nevykusiai gožė artėjančio pavojaus žingsnius. Jei pirma mirties slenka šešėlis, tai jis buvo šiame kambaryje, kur viskas: ir baldai, ir sietynas palubėje, ir ta žiemos naktis už lango, dūlavo tarsi pro miglą, ir tragiškai įtemptą Ingos veidą galėjai pamanyti esant negyvą.

— Tik tu, Viktorai, niekur nevažiuok... — ištarė ji su baime. — Niekur, kur bekviestų Zylė ar jo žmonės. Nors tiek prašau tavęs!.. Neduok Dieve, jei tau kas atsitiktų, tada man tikrai galas!..

Ir tada Viktoras sudrebėjo, prisiminęs tą paslaptingą automobilį, bandžiusį sekti nuo ligoninės. Jis papasakojo, pri-371

sipažino važiavęs ten norėdamas susitikti su chirurgu. Kaip ir tikėjosi, Inga aiktelėjo, išgirdusi apie persekiotoją. Jis bandė

nupasakoti automobilio išvaizdą, bet jo požymiai Ihgai ničnieko nesakė.

— Palauk, aš kai ką prisiminiau, — ji sušnibždėjo ir staiga puolė rakinti durų. — Tuoj grįšiu, palauk...

Grįžo nešina sunkiu albumu. Susiradę šviesesnę kertelę, ėmė vartyti... Nuotraukose dažniausiai šypsojosi Inga, kur ne kur iškildavo pranašingai liūdnas brolio veidas, bet ilgėliau ji apsistodavo prie tų vaizdų, kur bent kiek šmėkščiojo automobiliai.

-— Ne tas?.. O šitas?.. •— vis klausinėjo durdama piršteliu, kol galop Viktoras nutilo įsižiūrėjęs į vieną nuotrauką.

Kavinės prieigos. Donatas stovi prie savo „merso", o ten, priekyje...

— Taip, lygiai toks pat sekiojo mane šiąnakt.

— „Volvo 850..." — Ingos akys užsidegė keista šviesa. —

Į jį Donatas niekuomet nelipdavo, o kartą, kai atvažiavo į

kiemą, baisiausiai susinervino ir liepė Ovidijui patraukti jį iš

akių... Taip ir pasakė: tik lavonų smarvės mano kieme betrūksta!..

— Įdomu, kodėl?

— Tik tiek supratau, kad „Volvo" yra kažkuo ypatinga, su ja Zylės banditai laksto darydami juodus darbus, gal net tokius kaip nužudymas, — kalbėjo ji visa įsitempusi, virpėdama iš nuojautos, kad prasidėjo kažkas negero, labai negero. — Donatas žinojo, todėl ir užtrako. O Zylei kas?.. Su tais savo šlykštukais taip įsisiautėjo, kad nieko nebebijo. Jei tas automobilis tave sekė, tai tikrai... tikrai blogai. O gal tu apsirikai? Gal buvo tiktai panašus automobilis, juk naktis...

— Ne, Inga, būtent toks, — tvirtai tarė Viktoras ir patylėjo suraukęs kaktą. — Vadinasi, jiems rūpi kiekvienas 372

mano žingsnis. Gerai, luktelsime, kas iš to išeis... Durys užrakintos?

v

— Žinoma... Bet ką tu sugalvojai?

Viktoras laikė saujoje telefoną ir ėmė rinkti kažkokį numerį.

— Kur tu skambini? — neramiai sualsavo ji. — Į policiją?.. Nebūk beprotis!..

— Kokia dar policija, kai su pačiu komisaru Zylė ranka rankon eina... Mums reikia pagalbos. Kas galėjo pamanyti, kad viskas taip pasisuks!..

Inga pasižiūrėjo į jį nieko nesuprasdama. Stovėjo suglumusi, regis, trapūs pečiai vos nulaikė pakreiptą galvą, o akys —

kaip plyšeliai, pilnut pilnutėliai baimės.

— Viktorai, tu tik nedaryk klaidos!.. Jėzau, tas banditas nupils tave kaip šunį, arba dingsi be žinios, ir viskas!..

— Nebijok, aš žinau, ką darau, — jis atrodė susikaupęs kaip niekada, ir akimirką Ingai pasivaideno, kad prieš save mato Donatą, tokį pat rūstų ir nedvejojantį savo teisumu. —

Mums reikia laiko ir visų pirma galvoti apie laidotuves. Bet aš nenoriu, kad brolį laidotų tas, kurį įtariu prisidėjus jį nu

žudant. — Ir jau kiek atlėgusiu balsu paaiškino: — Skambinu senam draugeliui į Kauną. Kartu sėdėjome, o dabar ten laikosi ne prasčiau už Ovidijų. Tegu atvažiuoja ne vienas, o tada ir pažiūrėsime...

Kažkas aname laido gale atsiliepė, ir Inga suskubo atsistoti prie durų klausydamasi tiek garsų už jų, tiek prikimusios Viktoro šnekos:

— Alio, Liukai!.. Ai, geriau neklausk, viskas labai blogai pasisuko... Ko gero, mano brolį patvarkė savi... Negaliu garantuoti, bet taip atrodo... Klausyk... tu gali atvažiuoti tuoj pat?.. Taip, dabar... Aišku, ne vienas, jei gali, pasiimk rimtesnių bachūrų, ir būtų gerai, jei ir apie televizorius pagalvo-373

tum, supratai?.. Užtat kad visko gali būti. Manimi irgi pradėjo domėtis. Visiškai rimtai tau sakau!.. Kai atvažiuosi, pakalbėsime. Kelią rasi?.. Aha, iš Minijos gatvės... Ir elkis ramiai, lyg šio pokalbio nebūtų buvę... Taip, kaip ir visi — į laidotuves... Gerai, Liukai, laukiu! Tik nedelsk, varyk kuo greičiau!..

Inga atsiplėšė nuo durų. Visą pokalbio metą už jų buvo tylu, ir ji ėmė jausti mažytę vilt}. Įsikibo nagais j kėdės atkaltę ir žvilgtelėjo j Viktorą. Vėl palengva atgavo valdingumą, tik kalbėjo aiškiai dvejodama:

— Tu manai, kad Zylė išsigąs tavo kauniečių? Jis velnias, juk sakiau — jis nieko nebijo.

Ir ji ėmė vaikštinėti girgždindama parketą.

— Liaukis, Inga... Po geros valandos jėgos bus lygios.

Tegu pabando tada mane sekioti!..

— Jeigu jis susigaudys, tau galas!.. Jis žino, kad tu buvai ligoninėje. Zino, žino!.. O ko tu ten gali landžioti? Tik susitikti su chirurgu ir paklausti jį, ką Donatas pasakė atgavęs sąmonę. Ir čia staiga viduryje nakties apsistatai kauniečiais!..

Jis susiprotės, ir tada tu — lavonas!..

Ji pripuolė prie durų, karštligiškai atsirakino ir sprūsdama į koridorių spėjo pasakyti:

— Lik čia. Tuoj...

Viktoras nustebęs atsistojo. Ką ji čia sugalvojo?.. Girdėjo, kaip vos girdimi žingsniai nutyko prie miegamojo. Ji jau ten, vėl eina brazdėdama apie stalčius. Nieko, pagalvojo Viktoras, svarbiausia, kad Liukas su savo jaunimu jau lekia į Klaipėdą.

Jei tik kelias bus geras, po poros valandų jis pasijus kur kas tvirčiau.

Inga parpuolė uždususi, vėl neapsakomai susijaudinusi.

Viena jos ranka keistai nukarusi laikė kažin kokį juoduojantį

daiktą. Kaip įmanydama dangstė suknelės klostėmis, ir kai atkišo Viktorui, jos laibas riešas linktelėjo nuo svorio.

374

— Paimk!.. Sakau, imk! Bus drąsiau, kol taviškiai pasirodys.

Ji laikė pistoletą. Negrabiai, kaip tik moteris geba rankoje laikyti ginklą. Jo visos linijos buvo labai tikroviškos, Viktoras įžiūrėjo net juodą vamzdžio kiaurymę. Jis delsė. Nežinia kodėl išmušė prakaitas.

— Tai Donato... Zylės dovana, bet jis niekuomet neimdavo jo su savimi, — gaudė kvapą Inga ir įsakmiai įbedė akis į tylintį Viktorą. — O tu paimk! Nebūk skystalas. Juk pats matai, kad su Zyle menki juokai. Tiesa, dar kažkur mėtėsi neperšaunama liemenė...

— Eik sau, niekam jos nereikia, — jis ištraukė iš jos rankų ginklą, patikrino apkabą, surado saugiklį ir netikėtai liūdnai šyptelėjo. — Sunku patikėti!.. Kažkokia nesąmonė — per brolio laidotuves turiu vaikščioti ginkluotas. Išprotėti galima!..

Užkišo pistoletą už diržo ir kruopščiai užsisagstę švarką.

Jautėsi kvailai ir šlykščiai. Idiotas, pasišovęs grumtis su visu pasauliu vardan tokios abstrakčios sąvokos kaip teisingumas!

Argi jis nemato, argi jo patirtis nesako to paties — kur tu, naivuoli, rasi teisybę?..

Inga pagaliau patenkinta atsiduso.

— Gerai, — tarė ji, — eime į apačią. Jeigu jie visi ten, paprašysiu, kad šeimininkė padengtų stalą rūsyje. Tegu ten sėdi, vis ramiau, kai visi krūvoje nei kad valkiojasi kiekvienas kur panorėjęs...

Inga išėjo, ir Viktoras liko vienas su tuo šaltu geležies gabalu už diržo.

Priėjo prie lango. Kiemas buvo tuščias, gatvelėje irgi jokio judėjimo. Rami, nuošali vieta. Tinkama žmogžudystei. Nejau iš tikrųjų Zylė?.. Ne, ne, netiki! Tik viena aišku — dėl visko kalti pinigai. Tai jie kadaise jį, Viktorą, priveikė, o dabar panašia pagunda užsidegė ir brolio žudikas.

375

Stovėdamas tamsoje surūkė cigaretę. Pistoletas nemaloniai degino šoną. Metalas neturėjo savybių perimti kūno šilumos, svilino odą lyg ledas, o kakta nurasojo šaltu prakaitu.

Jautėsi bailys ir paskutinis ištižėlis, bet gerai žinojo, kad tokia būsena laikina. Tai net ne baimė ar silpnumas. Nenori. Kol kas nenori išsitraukti to deginančio dieglio iš pašonės.

Tie prakeikti norai!.. Būti turtingam, būti savininku.

v

Nieko nežinoti. Nieko neveikti. Nieko nesuprasti. Stai į kokį pasaulį persikėlė nauja nelaisvė, kur viską valdo ponas Malonumas.

Netiesa. Yra dar vienas malonumas, tačiau visų peržegnotas — malonumas būti teisingam. Tik ar verta vardan jo žudyti kitą? Kuo jis tada būtų geresnis už žudiką? Velnias, tokie pamišiman vedantys svarstymai patys šlykščiausi. Imi perne-v

lyg samprotauti, kai iš tiesų reikia veikti. Saitai ir tiksliai kaip laikrodžiui.

Jis nulipo į vestibiulį.

v

Žvakės liežuviai virpėjo, plaikstėsi į šalis ir vėl stiepėsi į

viršų. Nebuvo kam pakirpti dagties, ir jis veltui dairėsi žirklių, bet visai nepažįstama moteris nulėkė jų ieškoti, ir netrukus brolio veido bruožai nušvito vėl atskleisdami tą giliamintišką šypseną, matomą priėjus tik arti, labai arti. Ir Viktorui pasivaideno, kad, kiek bežiūrėtų į Donatą, jo veidas ima dilti iš

atminties. Apėmė siaubas galutinai suvokus, kad jis vienas, pats jauniausias iš šeimos, liko šioje žemėje, idant pratęstų tą liūdną eiseną, kuri driekėsi nuo pat vaikystės. Moteris, ėjusi ratu apie karstą ir skaudžiai čeksėjusi žirklėmis, kažkur dingo, ir tuoj pasirodė Inga.

— Kas tau yra? — susirūpinusi klausė. — Sako, vėl kažko pabalai?..

Argi? Viktoras pasičiupinėjo veidą, kaktą, o Ingos žvilgsnis nuslydo švarku žemyn ir sustojo, lyg už paskutinės sagos 376

užkliuvęs. A, štai kas!.. Jis laikė ranką uždėjęs ant ginklo. Užsimiršo, o gal tik stengėsi apie jį negalvoti.

— Tik nepanikuok, Viktorai, — ji vėl žiūrėjo jam į akis. —

Jie visi ten, rūsyje, ir Zylė klausė, kur tu dingai. Turi pasirodyti, kad nieko neįtartų. — Eime, užplikysiu tau puodelį kavos. Eime, bus kam ir be tavęs pabudėti prie Donato.

Prieš lipdamas į rūsį, virtusį gedulingo pasibuvimo vieta, Viktoras žvilgtelėjo į laikrodį. Jau gera valanda, kai Liukas su savo žmonėmis kelyje. Jau spaudžia kokį šimtą penkiasde

šimt, netrukus bus čia.

Baseinas žalias žalias, kur akys užmato — vieni kaktusai.

Tai štai kur jie pasidėjo: visi buvo sutupdyti ant dugno, ir baseinas iki kraštų atrodė sklidinas bauginamai žalsvos masės.

— Ei, Viktorai, varyk, čia!

Tai Zylė kramsnodamas pilna burna jam sako. Sėdi veidu tiesiai į jį. Grušas žiaumoja, net ausys lapsi. Mauras atrodo sotus, bet vis dedasi ir dedasi į lėkštę. Valiko žandai irgi kruta. Ėda lyg šunys!.. Lyg išbadėję vilkai. Dievaži, kvailas, labai kvailas paprotys laidotuvėse nukrauti stalus svečiams. Lyg rajumas būtų neatsiejamas nuo liūdesio, lyg prikimštu skrandžiu ir stemple lengviau prisiminti, ką gero velionis nuveikė

šioje žemėje.

Viktoras atsisėdo ten, kur daugiau laisvų kėdžių, toliau nuo to peilių ir šakučių barškėjimo. Iš kažkur išdygo guvi moteriškė. Šluostydamasi į prijuostę rankas, sušneko:

— Dėkis, dėkis, ko nevalgai?.. Va, ten duonutė, šaltiena, vyniotinis su slyvomis... Labai skanu, la-bai!..

— Nenoriu.

— O čia va krienai, labai tinka prie liežuvio...

— Tikrai nenoriu!

v

Bet paslaugi šeimininkė tarsi neišgirdo. Šoko šluostyti po ranka gulėjusį peilį, stvėrė šakutę. Sukosi kaip voverė.

377

— Nieko, tuoj Ingutė kepsniuką atneš... —- vėl šnekėjo. — Pasistiprinsi, o tai, matau, blogumas vis ima ir ima...

— Tau lietuviškai sako, kad nenori, — apyšiurkščiai tarė

Zylė. — Keli čia aliarmą ant viso skiepo!

Ji staigiai pasitaisė prijuostę ir nuėjo. Puikiai nutuokia, kas jie per vieni, dar paleis kokį indą!

— Slankioja čia visokios, — bambėjo Zylė kvempdamasis ant lėkštės ir dėdamas kąsnį į burną, — paėsti neduoda! Rankos dreba kaip chronės, visą kompotą išlaistė. O tu, Viktorai, bent kavos atsigerk. Visa naktis prieš akis. Labai liūdna naktelė. Paskutinį kartą su Donce pabūsime. Atnešti termosą?..

— Ką?..

— Sakau, termosą... Ei, Maurai, paduok, tau arčiau!

Mauras atsistojo, patraukė arčiau Ovidijaus termosą.

Vyptelėjo nepatenkintas. Jis ne tarnas, o asmens sargybinis.

Tai ne tas pat. Bet Zylė žiūrėjo tik į Viktorą.

— Padaryti tau kavos? — paklausė ir nieko nelaukęs vožtelėjo į puodelį du kaupinus šaukštelius kavos be nuosėdų.

Užplikė karštu vandeniu iš termoso ir pastatė šalia tuščios Viktoro lėkštės. Ir vis nenuleidžia akių, smeigte smeigia prie sienos. Viktoras pasijuto tarsi krentąs į bedugnę. Įtaria, spėja, kad jis viską žino?..

Lugeris, Valikas irgi spokso į jį. Grušas krapštosi ausį, bet taipogi stebi priešais gaujos lyderį sėdintį Viktorą.

— Tu kažkoks keistas, — Zylės rankoje sublizga šakutė, — tavo veide nėra nė lašo kraujo. Suprantu... Geras Doncė buvo bachūras. Ir aš jam buvau kaip brolis...

„Brolis?.. — sudunksėjo krūtinė nuo širdies mušimo. —

Šūdas tu jam buvai, o ne brolis!.. Nuo pat jaunystės laikeisi įsikibęs kaip į pinigų maišą!.. Brolis!.. Ir dabar tik ėdalas galvoje! Kaipgi! Reikia po sunkaus darbo pasistiprinti..."

Zylė nuleido žvilgsnį. Regis, atsilaikė. Tik didžiulių pastangų prireikė, kad nedrėbtų į jo įžūlias akis to, ką galvoja.

378

Ne laikas. Atsiras Liukas, o tada... Kas tada? Iš pradžių pakanka, kad, savaime aišku, įminus žmogžudystės paslaptį, teliks apsispręsti — pulti ar gintis. Juk Ovidijui jis taps labai neparankus ir pavojingas. Tokie dalykai neatleidžiami.

Paragavo kavos. Na ir kartybė!.. Kaip ir visi valgiai. Vis niekaip neatsikratė minties, kad viskas, kas valgoma, užnuodyta vašku, spygliuočių ekstraktu ir apibarstyta sausu ledu, kuris dedamas velionio pašonėje, kad džiugintų artimuosius steriliu, bekvapiu, kaip ir maistas, dvelksmu.

Jis nenori nei valgyti, nei gerti. Kai sėdi toje kraupioje salėje, kurios didžiausią plotą užima į baseiną suversti kaktusai, o prieš akis — gyvi dygliuočiai skerdikų žvilgsniais, jis jaučia visiškai kitokį alkį.

Trumpam įsiveržia gedulingos muzikos skambėjimas, bet garsiau už jį rūsio laiptais nusirita žingsniai. Tai Inga, ir jos eisena Viktorui pasirodo perdėm vyriška. Jos rankose sidabrinis padėklas, kažkuo primenantis tą sidabro indą, į kurį viduramžiais didikai savanoriškai nuleisdavo sau kraują. Bet čia publika kitokia. Laikinai galvojanti ne apie kraują, o apie sočią vakarienę. Ir nesusimąsto, kad kuriam nors jų ji gali būti paskutinė. Lygiai apskrudę, su aukso spalvos plutele mėsos gabalėliai graibstyte graibstomi. Abi kulšeles „zyliukai" vienbalsiai perleidžia savo Šeimos galvai. Inga atsisėda šalia Viktoro. Sudeda rankas ant stalo ir stebi, kaip Zylė

baltais dantimis plėšo mėsą. Stebi ilgai ir taip įkyriai, kad Ovidijus neiškenčia:

— Kas yra?.. Negerai, kad su pirštais valgau? Įsidėmėk —

paukštiena ir restorane valgoma su rankomis.

— O tu žinai, — ištempia kaklą Inga, — kas čia per paukštiena?

— O kam man žinoti? Svarbu — skonis geras...

— Kur tau nebus geras! Nučiupinėtas, nuglostytas...

— Ką tu nori pasakyti?

379

Zylė kažko nustėręs žiūri j Ingą. Kulšelė pati iškrenta iš

nagų. Inga puse lūpų nusišypso, kuo aiškiausiai patvirtindama jo baisią spėlionę.

— Negali būti!

— Gali, — kuo ramiausiai atkerta ji. — Fazanai — valgomi paukščiai, nežinojai?.. Radau receptuką, ir štai valgių

valgis, ar ne taip?..

Zylė išbąla kaip drobė.

— Ok tu, kurva!.. — net parverčia kėdę. — Padla!.. Už-

v v v I

musssiu!..

-—- O tu žudikas! — tūžmingai sviedžia atgal Inga. —

UbijtcaL

— Užmušiu, sterva!.. Kaip obuolį nuskinsiu!..

Su tuo riksmu jis šoka prie Ingos, įsiutęs nubloškia stalą.

Kažkas krenta ir dūžta, lėkštės važiuoja sau, bet Inga suspėja pastverti puoduką ir vikriai pašokusi šliūkšteli kavą į persikreipusią iš pykčio Ovidijaus marmūzę. Sis surinka, bet jį

perspie^ia Inga:

— Žudikas!.. Svolačius!

Zylė brūkšteli rankove per akis ir puola kaip taranas vartydamas kėdes. Visi „zyliukai" strykteli ant kojų. Laukiniai šūksmai nutvilko Viktorą. Jis šoka prie Ingos, kuri kaip vanage išskėtusi nagus ginasi nuo velnio žmogaus pavidalu. Zylė

čiumpa ją už plaukų ir nežinia kur tempiasi, bet žiaurūs kaltinimai ir toliau aidi ant viso rūsio.

— Tu!.. Tu nušovei Donatą!..

Zylė jai trenkia į paširdžius. Kumščiu, kaip vyrui, ir ji žiopteli iš skausmo.

— Pasitrauk nuo jos! Dink!.. — kerta per ranką Viktoras, bet Zylė laisvąja taip pastumia, kad šis vos nesuklumpa.

— Pats dink! Man reikia su ja išsiaiškinti!

Inga riečiasi iš skausmo, o toji grėsminga letena vis kelia ją ant kojų. Juodas lankelis nurieda žemėn.

380

— Ei, ei!.. Durnas tu, ar ką! — rikteli Zylė, išvydęs jo rankoje pistoletą.

— Pasitrauk nuo jos!..

— Pats dink!

Inga, pasinaudojusi Zylės sutrikimu, išsiplėšia iš jo gniaužtų. Viktoras ir Ovidijus lieka akis į akį. Vienas stovi sugniau

žęs kumščius, kitas — pistoletą. Abu niūriais žvilgsniais matuoja viens kito jėgą, trauktis nėra kur.

— Sauk!.. — suklykia Inga. — Nudėk tą šunsnukį!..

Viktoras išgirsta, kaip kažkas subilda už nugaros. Lekia į

jį, puola, bet Ovidijus griausmingai rikteli:

— Nelįsk, Maurai!.. Ar nematai, kad jie išprotėjo! — Ir dirstelėjęs į pistoletą, liūdnai palinguoja galva: —- Tu nušokai nuo proto, Viktorai!.. Juk aš sakau tau — Doncė man buvo kaip brolis.

— Neaiškink!.. — stačiai dūsta jis. Pistoletas nejuda. Viktorui pasirodo, kad Zylė dirsčioja į jį su pašaipa, bet nuo to nepasijunta skystesnis. — Susirink savo gangus ir valink iš

čia! Supratai? Savo brolį pats palaidosiu, be tavo banditų!

O Inga prikrypavusi maldaujamai įsikimba jam į ranką.

— Sauk!.. Tu negali paleisti jo gyvo! Juk tai jis, jis nušovė

Donatą!..

Zylė taikiai išskėtęs rankas atsitraukia. Jis šypsosi. Dievaž, šypsosi, lyg matytų graudų vaizdą — du kvailius, kurie nepa

žįsta jo, nė per plauką nenutuokia, su kuo susidūrė. Tylą nutraukia Grušas. Jis puola priekaištauti, klausinėti Viktorą, ar jis tikrai įtaria Zylę, ar jam galvoj negerai, o gal visai atbulu galu darytas, bet tuoj užsičiaupia, pamatęs, kaip vaikinas, persisunkęs pavojingo pykčio, uždeda pirštą ant gaiduko.

— Psichas!.. — susiima už galvos Grušas, lyg būtų pasigirdęs šūvis.

381

Zylė stovi prie baseino krašto, kur vietoje vandens žals-, vuoja kaktusų gūbriai.

— O tau, padla, — duria pirštu į susitaršiusiais plaukais moterį, — tau už tą fazaną niekada nedovanosiu!..

Ir ūmai šoka į baseiną. Inga sužviegia it skerdžiama. Rėkia ir iš siaubo, ir iš pykčio. Kur jau ne! Zylė kaip pamišęs darbuojasi kojomis ir rankomis, o kaktusai linguoja, vartosi į

šalis it alaviniai kareivėliai. Kumščiais, plikomis rankomis taško tuos egzotiškus augalus. Už tūkstantį dolerių, už du... už

tris, už viską!..

— Nedrįsk!.. Ką darai! — klykia Inga, strikinėdama palei baseiną ir vėl kibdamasi į Viktorą. — Tu matai!.. Matai, ką jis, svolačius, daro!.. Sauk!..

Bet Zylė jau šniokštuodamas išsiropščia iš „mūšio lauko".

Delnai lyg spygliuotos vielos nudraskyti. Akys irgi krauju pasruvusios.

— Cia tau tik pradžia! —- Ir kriokteli saviškiams: — Varom, chebra!.. Vėliau viską išsiaiškinsime.

Išsiaiškinsime! Tai buvo tolygu grasinimui, ir praeidamas Valikas mestelėjo Viktorui:

— PrisiveikeiL Nežinojau, kad tu toks lopas!

Ir „zyliukai" visu būriu išsinešdino. Viktoras nuleido ginklą. Sakyk nesakęs — kad ir koks kietas būtum, prieš šį

daikčiuką visi tampa lygūs. Tikrai netikėjo, kad pavyks sutramdyti Zylę, bet baimės nejautė. O tai jau šis tas...

Apsidairė ieškodamas Ingos. Ji klūpėjo prie baseino, rankomis įsikibusi į jo kraštą, ir kūkčiojo iš sielvarto.

— Tu... tu pažiūrėk, ką tas banditas padarė mano kaktusams!.. Juk sakiau, kad reikėjo nudėti tą kiaulę! Parazitas!...

— Nereikėjo, nereikėjo visko pradėti, — tarė Viktoras eidamas artyn per duženų nuklotą aslą. — Tik išbaidei!.. Dabar 382

guls į dugną, tiek ir bematysi. O kai pagausi, jau bus sukūręs kitą versiją. Tereikėjo sulaukti kauniečių, ir būtume užlaužę ant žodžių. Būtų prisipažinęs ar bent nebeturėjęs kur dingti.

— Aš neištvėriau, — šniurkščiojo ji, — nebegalėjau ilgiau žiūrėti į jo kiaulišką snukį!..

— O ten tikrai buvo tas pats fazanas?

— Taip, o ką?

— Nieko. Dabar jau nesvarbu.

— Juk tu matai, ką jis padarė kaktusams!.. Išspardė, žaltys!

Ji virkaudama geležiniais laipteliais nulipo į baseiną. Klaikinėjo po savo numylėtinių stabaryną, švelniomis rankomis stvarstė iš po kojų nulaužtas, sumaitotas sultingas ataugas ir guldė į pašalį su tokiu skausmu akyse, lyg rankiotų į gabalus sukapotą mylimo žmogaus kūną.

— Ačiū Dievui, kad echinokaktusas, mano Ingutis, sveikas!.. O čia?.. Ak! Susna, mano gražuolei mandragorai jau viskas!.. Viktorai! Jis tyčiojasi iš manęs!.. Jėzau, tiek nuostolių

pridarė, tiek...

Jis nesiklausė Ingos aimanų. Galva ir taip ūžė. Pastatė į

vietą stalą, išvartytas kėdes, ir vėl į rūsį įsiveržė kažkoks triukšmas.

— Jie grįžta! — sušuko Inga ir pasiskubino išlipti iš apniokotos savo kolekcijos. — Ko dar tiems šunsnukiams reikia?

Bet apsiriko. Juodi laiptų skliautai į šviesą išstūmė nepa

žįstamus veidus, kurie savo rūškanumu ne ką nusileido tiems, prieš valandėlę kirtusiems fazaną. Sustojo išgąsdinti netvarkos, bet vienas jų, trumpai kirptas treninguotis, energingų

judesių, lyg nežinodamas, kur dėti jėgų perteklių, žengė prie Viktoro.

— Ehė, kas čia do bardakas?.. — žvalgėsi po prišnerkštą aslą atsargiai statydamas kojas. — Kas čia buvo? Zylė chajų

383

pakėlė? Sutikau jį prie vartų. O jau piktas!.. Vos pasisveikino, sėdo į mašiną ir išlėkė. Mes irgi varėm kaip į gaisrą, bet, matau, nespėjom. Nė nemaniau, kad taip viskas rimta!..

Inga matė — Viktoras nenuslėpė susitikimo džiaugsmo ir sveikinosi su tuo muskulingu kauniečiu kaip su geru bičiuliu.

Nepasakytum, jog juos siejo tokia bjauri vieta kaip kalėjimas.

Kiti trys vaikinai, vienodai trumpai kirpti ir vilkintys laisvus, visai ne žiemiškus drabužius, lyg būtų atpuolę į sporto salę, pasklido kas kur, tarytum ieškodami ko paslėpto, bet greitai susirinko prie baseino. Kurį laiką jų dėmesį prikaustė kaktusai. Didžiuliai, kai kurie prašokantys jų ūgį, plokščiomis it luotai ataugomis, lyg žmonės pakeltom rankom, briaunotais kamienais. Žalsvuma atsispindėjo iki lubų tarsi koks liūno atšvaitas saulėtą dieną. Vieninteliai konkurentai. Ir tai juos slėgė. Susimarkstė, lyg spygliai badytų akis. Įtarimas virto akivaizdžiu faktu — pašėlęs skrydis autostrada atvedė juos į negerą vietą. Tie baisuokliai kainuoja nemažus pinigus, o kur pamirštama juos skaičiuoti, iškart prireikia jų — „torpedų", kurie vykdo užsakymą nesiskaitydami su priemonėmis.

— O čia kas?.. — Liukas pastebėjo ant stalo numestą pistoletą. Viktoras pažvelgė į jį, lyg šis daiktas būtų jam svetimas. — Tavo?.. „Makarovas", mentovska zabova, — dėliojo iš delno į delną, kol prisitaikė ten, kur matėsi Ingos šešėlis. —

Bakteriologinis ginklas... Su tokiu tik gripo bakterijas gali naikinti. Dvidešimt metrų, ir kulka lekia Dievui į langus. Šūdas!.. Ei, Slatke, parodyk jam mūsiškį!..

Prie Viktoro priėjęs skustagalvis praskleidė striukę, bet su tokia mina, lyg rodytų širdį. Vidinėje kišenėje pūpsojo ginklas, tiksliau — matėsi tik vamzdis. Dviem pirštais lengva sučiupti, o tada svarbiausia, kad ranka nedrebėtų.

— Stečkinas, tokių Kaune gal tik pora yra, — šnipštelėjo Liukas. —Automatinis, primeti?.. Bet visų pirma paaiškink 384

man, kas čia dedasi!.. Tau ką, su Zyle raskolas? Nečystas jisai, čto li?..

Jie nuėjo į rūsio galą, ir Inga liko viena su ta trijule.

Nemačiomis, tai šen, tai ten vaikštinėdama tyrinėjo vėlyvųjų

svečių veidus. Susigrūdę rankas į kišenes, nekalbūs, ramsto sienas — štai ir visas jų kietumas. Kiek jiems?.. Po kokius dvidešimt metų, ne daugiau. Per jauni, kad kibtų Zylei į

gerklę. Snargliai kūdikių snukeliais ir trečiaklasių protais. Po pirmo šūvio kris ant asfalto, nė su kastuvu neatgrandysi!..

Tada ėmė stebėti Viktorą ir tą kaunietį. Pastarasis kur kas ryžtingesnio veido, ir Viktoras šalia jo atrodo tos pačios veislės padaras. Tiuremščikai, bet argi Zylė tokių baidosi?

Jie ilgai ir įtariai apžiūrinėjo varžtą, sukaliojo jį kaip cigaretę tarp pirštų. Viktoras vis kažką kuždėjo, neaiškiai mosteldamas ranka, o kaunietis vis labiau niaukėsi, matyt, pagaliau įsitikinęs, jog padėtis kur kas rimtesnė, nei jis tikėjosi.

Inga nekantriai laukė pokalbio pabaigos, ir vos jie nuo baseino grįžo prie jos, pagyvėjusi kreipėsi į Viktorą:

— Ką nusprendėte?

Bet tuoj pat buvo nuvilta:

— Nieko...

— Kaip tai — nieko! Manai, kad tas banditas paliks tave ramybėje? Pasapnuok!.. Jis jau dabar iš tavęs juokiasi! Tu privalai ką nors daryti... Tučtuojau! Už Donatą... tokį užmušti maža! Kraujas už kraują! Negi nusprendėte dovanoti?

Ji taip aršiai vijosi Viktorą, kad Liukas kiek atsiliko. Bijojo sutrypti tą trapią juodasuknę, atsiduodančią brangiais kvepalais ir durpžemėmis.

— Baik, Inga, — neatsigręždamas murmtelėjo Viktoras, —

niekas taip greit nesidaro.

— Pamatysi, pamatysi!.. — suprunkštė ji nepatenkinta. —

Kol tu susigaudysi, jis pasiųs tave paskui brolį!

385

— Nekalbėk nesąmonių. Ne jo nosiai mane pasiekti. Liuko žmonės ginkluoti.

— Cha!.. Ginkluoti!.. Užsiundys policiją, atims visus

„žaislus" ir dar užpakalius išspardys. Tu jo nepažįsti!..

— Ko ji čia vadovauja? — neiškentęs įsiterpė Liukas. —

Kas atims? Policija?.. Užsiknisk! Chebra turi leidimus, gali vaikščioti po kaklu pasirišę patrankas. Kaune visi mentai sėdi mūsų kišenėse. Pagrindines Šeimos torpedas atsivežiau, ką tas v

Zylė gali pašustrinti? Ir išvis — kas jis toks?.. Sūdąs! Klaipėdoje jis vierchas, bet Lietuvos mastu eilinis bandiūga, tokio Kaune nieks nežino...

Inga atsikabino. Ko gero, rimti vyrai... Ji kažką panašaus ir norėjo išgirsti. Tik taip galima nuvyti nerimą, kuris banga po bangos šluoja visas viltis apie ramų rytojų. Vadinasi, turi berniukai smarvės, pramankštins tą parazitą. Ir už Donatą, ir už jos vargšus kaktusus. Atsinešusi iš saunos šepetį, ji vikriai suskato šluoti duženas ir valgių likučius į krūvą. Subraukė į

kampą, užklojo staltiese. Vis probėgšmom dirsčiojo į tą trijulę, ir visai kitokie jie ėmė jai rodytis. Jaunikliai prievartautojų

veidais. Beveik kariška laikysena. Ir tai, kad stovi nepratardami nė žodžio, nepraverdami burnos, tik patvirtina, jog yra labiau mėgstantys veikti nei kalbėti. Ir kažkuo visi panašūs, tarsi robotai. Tereikia atitaikyti rakčiuką, ir eis Zylei laužyti kaulų.

Ir tada kažkur viršuje ūbtelėjo varinės dūdos, sudrebinda-mos visą namą. Nežemiškas, liūdnas gausmas, lyg skelbiantis kokios medžioklės pradžią. Visi susižvalgė, bet Inga išliko rami ir savo veidui susigrąžino tragiškus atspalvius.

— Laidotuvių muzikantai, — aiškino ji, — tuoj giedos kalnus. Toks paprotys Žemaitijoje, ir visi, kas ateina į laidotuves pagerbti velionio, turi klausytis giedojimo.

— Ir kiek truks tas giedojimas? — kažką svarstydamas paklausė Liukas.

386

-— Kokias keturias valandas.

— Jei niekas granatos neįmes, — sarkastiškai pridūrė jis.

Nuo kauniečio sklido toks pasitikėjimas savo galia, kad Ingai lyg akmuo nuo širdies nusirito.

— Jūs būsite čia? — jau šiltu žvilgsniu aprėpė rūsio prieblandoje išsimėčiusius veidus. — Tada aš paliksiu duris praviras. Vis dėlto čia laidotuvės, o ne kazarmos.

Ji staiga nutilo. Varinės triūbos supūtė garsiau, bet prieš

tai durys į rūsį atsidarė be jos pagalbos. Į salę įpuolė dar vienas Liuko skustagalvis, paliktas budėti lauke.

— Ten kažkokia merga, — pranešė. — Klausia Viktoro.

Sis žvilgtelėjo į Ingą. Jos akyse išskaitė tą patį — kas daugiau, jei ne Živilė!

— Ji gali užeiti? Pabus tas keturias valandas, kas čia atsitiks?

— Nė nesvajok!.. — pasišiaušė ji. — Vieno brudo atsikratėme, tai kitą ton vieton?.. Ne! Tik per mano lavoną.

— Inga...

— Aš pasakiau!

Sublyksėjo sniego baltumo akių obuoliukais. Pasitaisė

plaukus nelyginant išpešiotas plunksnas, suveržė juodu lankeliu, ir nudilgintas minties, kad ji pirma gali išpulti į kiemą v

ir sava kalba pasikalbėti su Živile, Viktoras rovėsi iš vietos.

— Gerai jau... Aš viską jai paaiškinsiu.

Prakeikimas!.. Į ką pavirto brolio laidotuvės! Beprotnamis. Kas žingsnis aiškinkis ir aiškinkis. Visiems jiems nusispjauti į Donatą...

Liukas pasivijo jį ant laiptų. O kas, jei tą bobą siuntė

Zylė? Išeisi vienas — ir nugnybs?..

Eik sau!..

Lydimi šiurpulingo varinių dūdų trūkavimo, išskubėjo į

kiemą, pamatė gatvėje stovintį automobilį su taksi plafonu, o 387

šalia merginą ilgu paltu. Ji stovėjo nusigandusi. Nesitikėjo išvysti viso būrio, skubančio prie jos. Dideliais žingsniais prilėkęs Viktoras apkabino ją, neįtikėtinai stipriai suėmė už liemens, ir ji krūptelėjo, pagalvojusi, kad nedera, negerai taip pasitikti laidotuvių svečią.

-— Melita!.. Aš visąlaik apie tave... aš... — sušnibždėjo jis lytėdamas lūpomis šaltą skruostą. — Kaip gerai, kad atva

žiavai, kaip gerai!.. O Dovilė? Kaip ji?..

Jis nusigando. O kas, jeigu ji ten, taksi automobilyje? Bet šis trūktelėjo iš vietos ir nutolo gatve, kartu nusiveždamas ir didžiulį vaikino nerimą.

— Nesijaudink, — tarė Melita, — Dovilė pučia j akį.

Susitariau su drauge, kad valandėlę pabūtų su tavo dukryte.

Pamaniau, atvažiuosiu, bent vienas žmogus bus nesvetimas.

O kaip tu?

Ji atsilošė, įsirėmė abiem rankom Viktorui į krūtinę, netyčia užčiuopdama kažką pūpsant vidinėje švarko kišenėje.

Lyg nutvilkyta patraukė rankas, norėjo žengti į šalį, bet jis laikė ją prie savęs prispaudęs.

— Viktorai... Kam jis tau?

— Neįsivaizduoji, Melita, į ką pavirto brolio laidotuės...

Jis įkvėpė šalto oro, vėl įsikniaubė į palto apykaklę, o pe

čius lyg koks mėšlungis supurtė... Melita troško regėti jo veidą, tarti ką nors paguodžiančio, bet jis nerodė akių ir sunkiai alsavo. Tarsi pabūgę to nevyriško sunkumo, dūlavę už jo nugaros siluetai išsivaikščiojo. O jiedu vis rymojo susilieję į

vieną šešėlį, ir tik ištvinus į kiemą liūdnam giedojimui, gatvelėje nieko neliko.

Vėl buvo tuščia ir nyku. Vėl snigo. Mažyčiai ledo kristalėliai lėtai sūkuriavo ore ir tik patekę į ryškų šviesos ruožą prie prabangaus namo vartų pagaudavo vaiskiai žėruoti.

388

Iš pat ryto Minijos gatvėje buvo pastebimas sujudimas. Prieš vidurdienį nustojo šmaižioti pavieniai smalsuoliai, žmonių virtinės nusidriekė ant šaligatvio kitapus gatvės, iš kur matėsi, kaip rikiuojasi laidotuvių kolona.

Kai iš namo išnešė karstą ir kėlė ant katafalko, per minią nusklendė kuždesys. Kitoniškas, lyg ne iš lentų, tarsi iš žalvario ištekintas ir devyniais lako sluoksniais padengtas! Ai, brangus, matyt, amerikoniškas... Viskas pas juos kitaip nei paprastose laidotuvėse. O ko norėti — vieną garsiausių mafiozų išlydi. Sako, daug pinigų turėjo, nepasidalino, todėl ir nušovė. Todėl taip gražiai ir laidoja.

Kelios dešimtys vienas už kitą prabangesnių automobilių

sustojo į ilgą spalvingą eilę. Lėtai prie jų taikėsi juodas katafalkas, o moteris tamsiu kaip naktis šermuonėlių apsiaustu žemai panarinusi galvą sekė paskui ir nepaisė kvietimų sėsti į

kurią nors mašiną.

Dvi pagyvenusios moterytės, gyvos kaip sidabras, tirtan

čios iš smalsumo, puolė kuždėtis:

— Tai to mafiozo žmona!..

— Aha, aha... O kaip šikarniai apsirėdžiusi, nė neklausk!

Tokie kailiniai tūkstančius kainuoja!..

— Je, je!.. O misliji iš algos?

— Kokios algos!.. Ar tu matei jo namą? Kaip dvaras. Per tvoras nė paukštis neperlėktų. O iš kokių pinigų jį pasistatė, a?.. Pusvelčiui visą senamiestį susigrobė, juk rašė laikraščiai...

— Je, je, rašė!.. Didelis mafiozas buvo!..

Moteriškei kažkas bakstelėjo į nugarą, ir ji įsitvėrė į draugės ranką, kad neparpultų ant suplūkto sniego. Tada pasižiūrėjo, kas čia toks griauna ją iš kojų. Kresnas vyrukas, pečiais prasilaisvindamas kelią, yrėsi per minią arčiau gatvės. Buvo 389

taip užsimaukšlinęs striukės gobtuvą, kad veido nesimatė, tik akys žėravo. Nemalonus žvilgsnis. Gal girtas?..

— Tu veizėk, veizėk! — kumštelėjo ją guvi pašnekovė. —-

Paveizėk, kokie eina!..

Būriai grėsmingos išvaizdos vyriokų išvirto į gatvę. Visi trumpai kirpti ir ambicingų manierų, dailiai krintančiais juodais kaip anglis kostiumais. Panarinę sprandus sliūkino prie savo mašinų, ir per gatvę atsirito šiurkšti jų šneka bei durelių

trankesys.

— Vaje, vaje... Ir kas galėjo pamislyti, kad mes tiek daug banditų turime!

Vyras su gobtuvu atsigręžė j jas, bet moterytės spoksojo tik į tą didingą ir baimę keliantį reginį. Bene vienintelis iš smalsuolių minios į skustagalvius jis žvelgė be jokio priešiškumo, o į tą prabangiai apsitaisiusią moterį — netgi su panieka.

— O vainikai!.. Kas do grožis, ai ai!

— Gyvos gėlės, gyvos!..

— Priduskite, cypdavatkės!..

Moterytės krūptelėjo. Tai tas, su gobtuvu, taip šaižiai ant jų užrėkė, kad pagaugai iki kulnų nuėjo. Jergau, tos pačios veislės! Ir kaip akis pabalinęs!.. Greičiau ir toliau nuo tokio!

Jos išnyko veidų maišalynėje, o aplinkui tą gerklingą tipą kaipmat pasidarė laisvėliau. Tai iš pažiūros jis ramus, o akys laksto į visas puses. Stovi įsitempęs, jautrus kiekvienam aplinkinio krustelėjimui ir su vargu tramdo neaiškų niršulį.

O tuo metu laidotuvių procesijos priešakyje atsistojo policijos automobilis. Išdidžiai blykstelėjus švyturėliui, minioje kaipmat pasigirdo kandžios replikos, esą kai jau laidotuvės, tai lekia daryti tvarką, o taip — pasiuskitės, šaudykitės, žudykitės ir rubavokitės. Iškart matyti, kas jiems pinigus moka.

Viena ir ta pati mafija. O kur daugiau tokių brangių mašinikių dar galima išvysti?.. Tik prie Seimo, prie dar vienų rūmų, — vadinasi, visi to paties molio.

390

Paskutinė kelionė. Paskutinė laisva gatvė iš mirties šmėklų apgulto miesto.

Vyras su gobtuvu sujudėjo. Tarsi vardu pašauktas, pasi

žiūrėjo sau per petį. Ir kai jis įnirtingai puolė skintis kelią per minią, visi pamatė nuo autobusų stotelės atlekiančią moterį.

Bėgo, net palto skvernai plazdėjo. Stebuklas, kaip pro ašaras matė, kur dėti koją. Ir minia prislopo: bėganti moteris, o tas vyras su gobtuvu tigro šuoliais taikosi užpulti jai už akių. Staigiai šastelėjęs, jis stvėrė moterį į glėbį, nuo žemės atplėšęs, apsuko ore, kad tik liautųsi tas pašėlęs bėgsmas. Ji suriko.

Daužė kumščiukais per pečius, bet vyro, iškart matyti, stipraus būta — net jo veido išraiška nepasikeitė. Kaip buvo sunerimęs, taip ir liko. Tik moterį glaudė vis stipriau, tarsi gelbėdamas tiek ją, tiek save.

— Živile, nusiramink! Tau nereikia ten lįsti...

— Pasitrauk! Leisk!.. Aš turiu būti ten, leisk!

Ji graudžiai pravirko. Tai buvo lyg maldavimas patraukti tas plienines rankas, bet jis lengvai sutramdė jos atkaklų

spurdėjimą.

— Doncės nebėra. Būk stipri, Živile... Jau nieko nebepakeisi.

— Bet aš turiu būti ten! Kitaip negaliu, negaliu, negaliu...

Ji gniužo akyse, bet tereikėjo atleisti rankas, ir būtų vėl kaip spyruoklė šokusi į priekį, ten, kur beveik visi lindėjo šiltuose automobiliuose, lydinčiuose katafalką.

— Nusiramink, na... būk gera... juk nieko nepakeisi... —

švelniai lyg vaikui kalbėjo jis. — Jis žino, kad mes čia... mato mus. O ten tik kūnas.

Pamėgino nušluostyti jai skruostais tekančias ašaras, bet piktai krestelėjusi galva, ji nusigręžė. Ir ūmai ją perliejo kita mintis, ne mažiau baugi ir slegianti nei tos kitos, keliančios didžiulį ilgesį.

391

— O tu, Ovidijau, kodėl čia?.. Juk jūs buvote geriausi draugai... — Ir sulaikė kvapą, lyg lauktų ne atsakymo, o užpuolimo.

— Taip jau išėjo.

— Žinau!.. Tai tu kaltas dėl Donato mirties! Tik tu!..

Viskas per tave! Kodėl jis, o ne tu?

v

— Živile, nekalbėk taip, girdi?..

Ir jis supurtė ją, lyg prašydamas atsipeikėti. Ji kirto Ovidijui per rankas ir, taip išsivadavusi, žengė atatupsta.

— Tu kaltas dėl visko! Tu!..

Ir leidosi bėgti. Tolyn nuo minios, tolyn nuo burzgian

čios gatvės, nuo visų praeities šešėlių. Niekas, niekas nesupranta, kaip ji myli... Nori pamatyti nors mirusį... Mirusį...

Smarkiai gėlė krūtinę, ir ji suprato, kad tas skausmas taip greitai nenurims. Iš lėto griaus praeities prisiminimus, kol ji pati virs savo buvusios laimės šešėliu.

Ji lėkė pilkų daugiabučių link, ten, kur niekam nerūpėjo nei ji, nei kas dėjosi gatvėje. Ovidijus vėl išdygo lyg iš po žemių. Uždusęs išskėtė rankas, ir ji vėl atsitrenkė į jo plačią krūtinę. Nebeturėjo jėgų priešintis. Viskas staiga tapo beprasmiška. Ir pati šito nesuvokdama, gailiai pravirko.

Ovidijus žvelgė į ją susigraudinęs ir nesavu balsu murmėjo:

— Paverk, širdele, paverk... Bus lengviau...

Laidotuvių procesija, lyg upė, pralaužusi ledą, iškilmingai tolo gatve.

Kunigas užlipo į sakyklą. Bažnyčioje pasidarė tylu. Net galiniuose klauptuose nutilo bruzdesys, ir vis rečiau suskambėdavo mobilieji telefonai. Juoda sutana vilkin-392

tis apyjaunis kunigas tarsi pakibo pilkoje erdvėje viršum laidotuvininkų minios. Vitražiniai langai kilo iki pat skliautų, bet šviesos trūko. Girdėjosi, kaip spragsi žvakės ant didžiulių

stovų aplinkui karstą. Nuo pirmosios eilės iki jo vos keli žingsniai, bet jis atrodė nepasiekiamas žemiškai gyvybei. Lyg ten, už Nukryžiuotojo altoriaus, būtų slaptos durys, už kurių

šio gyvenimo saulė užgęsta kaip žvakė.

Kunigas pažvelgė į arčiausiai sėdinčius. Velionio artimieji. Jaunuolis pablyškusiu veidu. Stilingais brangiais kailiniais susisupsčiusi moteris — aišku, kad šeimai gerovės netrūko.

Dar kelios moterys juodomis skarelėmis. Žiūri į jį pamaldžiai ir dievotai. O ta jaunutė, įstabaus veido, atvirų akių — sesuo?.. Gal to jaunuolio žmona? Ar ne vis vien... Mišios tęsiasi jau beveik valandą, todėl vertėtų paskubėti. Negerai prie duobės sulaukti tamsos...

v

Jis atsivertė Šventąjį Raštą. Nenoromis žvilgsnis nukrypo į bažnyčios galusienius. Iš sakyklos gerai matė spiečius plačiapečių vyrukų, tarsi nulietų pagal vieno meistro šabloną. Augaloti, sportiški, bejausmiai. Veidai, vaikantys nuobodulį, pernelyg įžūlūs, kad į gyvenimo pabaigą įgautų išminties ir senatviškos ramybės. Jie nesitaiksto su Visagaliu, patys dedasi esą likimo viešpačiais, išpažįsta visai kitą mokymą ir galvą lenkia Mamonai.

Todėl ir miršta jauni, todėl ir pasmerkti...

Žinojo kunigas, kad įsileido negeras mintis. Turėjo savyje rasti pakantumo klystantiems, bet apie mobiliųjų telefonų

savininkus nesisekė galvoti su meile. Ir mintys savaime nuplaukė viena vaga.

Jis įkvėpė oro. Pasistengė akimis apimti visus kantriai sėdinčius. Taip, kaip mokė oratorinio meno dėstytojai seminarijoje. Lygiu, švariu balsu pradėjo:

— Broliai ir seserys Kristuje! Mirties angelas nusileido į

žemę, ir Viešpaties valia buvo įvykdyta. Jis pašaukė iš mūsų

393

tarpo maitintoją ir užtarėją, mylimą vyrą ir brolį. Jis pašaukė

savo sūnų, ir pašaukė jį su meile. Viešpaties meilė yra begalinė. Kaip jūra, į kurią suteka visos upės, bet ji niekada nebūna pilna, nes upės vėl nuteka ten, iš kur ištekėjo. Viešpačiui patiko jo siela, todėl pasiskubino jį pašaukti pas save. Kadangi gyveno tarp nusidėjėlių, tai buvo paimtas, kad apgaulė nesuviliotų jo sielos. Ir susitikęs su mirtimi, jis yra laimingesnis už

tuos, kurie dar turi gyventi po saule.

Inga kažko nepatenkinta sujudėjo. Gręžiojosi, kol sugavo Viktoro akis. Tarė pašnibždom:

— Apie kokius nusidėjėlius jis čia šneka!.. Sumokėjau penkis šimtus baksų, o pliurpia nežinia ką.

— Patylėk... Jo žodžiai verti daugiau, — atšovė jis.

Iš paskutinių eilių atsklido mobiliojo telefono tilindžiavimas, ir kažkas išpuolė į lauką pasitvarkyti žemiškų reikalų.

Kunigas iškalbingai patylėjo. Kai prakalbo vėl, balsas suskambo garsėliau:

— Šventojo Koheleto knygoje yra sakoma: „Be to, mačiau po saule, kad teisingumo vietoje buvo nedorybė ir teisumo vietoje buvo nedorybė. Širdyje sau tariau: „Ir teisuolį, ir nedorėlį teis Dievas, nes yra paskirtas laikas kiekvienam reikalui ir kiekvienam įvykiui". Tada apie žmones širdyje sau tariau:

„Tai Dievo kelias juos ištirti ir parodyti, kad savyje jie yra tik gyvuliai. Juk likimas žmonių ir likimas gyvulių yra toks pat.

Ir vieni, ir kiti miršta, nes jie turi tą patį gyvybės alsavimą.

Žmogus neviršija gyvulio, nes abu yra nykstantis rūkas..."

Inga vėl užsigavo.

— Nu čia dabar!.. — sušnibždėjo. — Mano Donatėlį su gyvuliu lygina!..

Apsidairė — nė vieno pritariančio žvilgsnio.

— „...Abu eina į tą pačią vietą, abu yra iš dulkių ir į

dulkes jiedu abu sugrįžta. Kas žino, ar žmogaus gyvybės alsavimas kyla aukštyn, ar gyvulio gyvybės alsavimas nueina į

394

žemę? Suvokiau tad, kad nieko nėra geresnio žmogui, kaip rasti pasitenkinimą iš savo užsiėmimo, nes tai yra jo dalia.

Kas jam leis pamatyti, kas po jo bus?" — Jis nutilo. Ilgai laikė įsmeigęs akis į klauptus pačiame salės gale, kol iš ten nebeatsklido joks garsas: — Ir atminkite: kai mūsų laikas po šia saule pasibaigs ir Viešpaties valia būsime pašaukti, visus savo turtus paliksime prie slenksčio, su artimaisiais ir draugais atsisveikinsime prie kapo, ir tik geri ar blogi darbai mus lydės po mirties.

Taip užbaigęs pamokslą, kunigas nulipo iš sakyklos. Pa

šventino karstą. Nešikai užkėlė antvožą. Viskas. Sugaudė vargonai, užgiedojo ten pat aukštai choras, bet Viktoras, blaškydamasis tarp savo minčių, nieko negirdėjo, tik pajuto atsargų

prisilietimą. Tai Melita ant jo rankos uždėjo savąją ir ilgai ilgai spaudė, kol karstas pralingavo virš sėdinčiųjų galvų.

Tada jau ir visi laidotuvininkai plūstelėjo iš bažnyčios.

Dangus šviesavo pro šventoriaus medžių šakas. Debesų

marška, vientisa it bespalvis vaškas, kybojo virš padūmavusio miesto. Tai štai kaip prabėga gyvenimas, kaip kelios dienos po saule, pagalvojo Viktoras, paveiktas jam taip įstrigusio į

širdį pamokslo. Melita ėjo šalia neatsilikdama nė per žingsnį.

Jau gatvėje, atsiskyrusi nuo žmonių, besibūriuojančių apie katafalką, ji pažvelgė į Viktorą savo vaiskiomis tarsi dangaus lopinėlis akimis. Liūdnai šyptelėjo, lyg atsiprašydama, kad yra čia ir savo akimis smelkia jį, užuot tarusi ką nors širdžiai apraminti. Ir tą dailių bruožų veidg Viktoras tarsi visai kitoje šviesoje pamatė. Kai ji nesitamsina antakių, jie būna blyšku-

čiai ir vos vos pastebimi, o akys nebe tokios švytinčios — ima pilkuoti kaip paprastos kaimo mergaitės. Atrodo liūdna ir pavargusi. Kažkur dingsta gatvėje pastebimas grožis, bet ji pati neįsivaizduoja, kad tokiomis akimirkomis jam yra be galo miela ir sava.

395

Ir jis suvirpėjo nuo troškimo tas kelias dienas po saule praleisti su ja ir numirti jos ranką laikydamas savojoje. Tada būtų visai nesvarbu, ar jo gyvybės alsavimas kils aukštyn, ar nueis į žemę. Bet šalia savo alsavimo pajuto tą kitą. Visa nugara jautė. Tiek pajudėjus nuo namų, tiek bažnyčioje. Živilė.

Jos nėra čia, ir jis dėl to kaltas. Nesugebėjo perkalbėti Ingos.

Pasidavė. Pasielgė kaip tikras niekšas. Ką ji dabar jaučia, visų

atstumta ir netekusi mylimojo?

— Kas yra, Viktorai? — Melita pastebėjo, kaip jis nesi

:

tveria iš apmaudo. — Kažko krūptelėjai...

— Živilė, apie ją pagalvojau. Negerai išėjo, labai negerai... Kaip aš jai į akis pažiūrėsiu?

— Man jos gaila, — atsiduso Melita. — Pamenu, kaip Donatas didžiuodamasis apie ją pasakojo. Jie būtų buvusi darni pora.

Ir staiga ji sužiuro visai į kitą pusę. Nejučiomis įsitempė.

Į juos, stovinčius prie akmeninės bažnyčios tvoros, skubėjo būrys skustagalvių. Regis, jie ir taikėsi prieiti, kai Viktoras išsivaduos iš laidotuvininkų apsupties. Gal dešimt, gal dvylika jaunuolių, save vadinančių „zyliukais". Grušo jaunimas, Mauras su Lugeriu, dar keli matyti veidai. Visa gauja, tik Zylės, suprantama, nesimatė.

Bet jie neapskaičiavo, kad Liukas seka kiekvieną Viktoro žingsnį, ir kaunietis beregint prišoko su saviškiais.

— Ko lendat!.. Ko?.. — iškart užsipuolė. — Valinkite iš

čia!.. Kitą dieną, kitą bus razborai, supratot?

Grušas dėbtelėjo į Liuką kaip į kvailį, visiškai nesusigaudantį, ko jie čia prisistatė. Lyderio žingsniu priėjo prie Viktoro. Jam rūpėjo tik Donato brolio nuomonė, tik jo valia jie galėjo apsisukti ir išnykti.

— Girdi, Viktorai, matai, koks reikalas... Mes norime važiuoti į kapines. Kaip ir visi. Zylės tarp mūsų nėra, patys nežinom, kur jis, ir mes šiandien nieko nenorime ryškinus.

396

Todėl prašome tik vieno — leisk mums varyti į kapines.

Doncė mums buvo savas diedas, daug padėjo, ne vienas jo dėka butus susipirkome, ant kojų atsistojome...

Liukas susinervino. Juk sakė!.. Jie ką, kurti?

— Jofana! Ką jūs čia strojinate?.. Iš laidotuvių pokazuchą darote? Slyskit...

— Užsičiaupk, kavianska morda! — rėžė jam Grušas. —•

Pradės čia vadovauti visokie zaliotni.

-— Ka pasakei?

— Ką girdėjai!..

— Baikite tas nesąmones!.. — širstelėjo Viktoras. — Va

žiuokit... Neturiu teisės drausti.

Grušas dėkingai žvilgtelėjo į Viktorą, o pergalingai — į

Liuką, kuris, matyt, nė pats to nejausdamas stovėjo sugniau

žęs kumščius ir jtūžusiomis akimis varstė klaipėdietį. „Zyliukai" paskubomis išsiskirstė po automobilius, o Liukas vos dvėsavo iš pykčio.

— Kodėl tu jiems nusileidai? — stebėjosi. — Tavim dėtas, aš jų nė per patrankos šūvį čia neprileisčiauL Išsigando!

Bijo prieš kitus miestus pasirodyti duchais. Prikvietė čia visokios šušaros. Paradas, o ne laidotuvės!

Melita nenuleido akių nuo Mauro, kuris ropštėsi į džipą.

Žiūrėjo atidžiai, ir vienu metu jos veide pasirodė nesuprantama baimė, tik Viktoras tuoj pat pamiršo tai pastebėjęs.

Ramybės nedavė visai kita mintis.

— Žinai, Liukai, man kažkodėl atrodo, kad tai ne Zylės darbas. Netikiu, ir viskas!

— Jo, kieno daugiau! Nematai, kokią darmajedų gaują turi išlaikyti? Butai, mašinos... Nieko, pažiūrėsime, kaip jie machalinsis. Jei kas, paskambinsiu bratkiams, kad dar žmonių atvarytų. Grušas naglas, jam kalsiu į dūdą, bet visų pirma reikia užsiimti Zyle.

397

— Ką tu turi omenyje?

— Pats žinai!.. — zirztelėjo Liukas ir apsidairė: — Oho, jau visi pasiruošę važiuoti, tik mūsų laukia. Varom, seni, paskui pabazarinsime...

Didžiulei kolonai pajudėjus nuo bažnyčios, Viktoras prisiminė tą įdėmų Melitos žvilgsnį. Kuo ją patraukė Zylės asmens sargybinis? Kodėl taip atidžiai žiūrėjo į jį?

— Jo akys... — tarė susimąsčiusi mergina. — Jo akys man pasirodė...

— Kas pasirodė?

— Ne, nieko... — susigriebė. — Gal tik pasirodė. Liūdna diena, visokios mintys lenda...

*

Kitą dieną, kai miestas gyvai aptarinėjo prašmatnias laidotuves, per patį vidudienį aidu iki Danės krantinės atsirito kurtinantis sprogimas. Praeiviai susižvilgčio-jo, kai kurie pakėlė akis į patamsėjusį dangų, bet ten blaškėsi tik apkvaitusių balandžių pulkelis. Plakė sparnais nebežinodami, kur skristi.

Užtaiso būta galingo. Sprogimo banga piktai krestelėjo džipą ir trenkė į asfaltą. Pažiro aplinkinių namų langai, pasileido kaukti automobilių signalizacijos. Jau kitą akimirką po trenksmo iš džipo išsiropštė žmogus. Bandė stotis, bet nesėkmingai. Skeveldrų sučaižyti džinsai buvo pavirtę į skutus ir beregint permirko nuo kraujo. Tada jis ėmė šliaužti, vilkdamas paskui save nepaklusnias kojas, kuo toliau nuo džipo ir savo kraujo. Kabinosi virpančiomis rankomis į kiekvieną grindinio nelygumą, su žvėriška energija yrėsi pirmyn, kol kakta atsirėmė į namo sieną.

398

Sukandęs dantis pūtavo iš skausmo ir su siaubu suvokė, kad viską mato, jaučia ir dar yra gyvas. Matė, kaip be garso j kiemą iššoko būrys vaikinų. Sutrikę sustojo. Bijo prisiartinti?

Ar tas nemalonus karštos alyvos ir kažkokių svilėsių kvapas juos baido?

— Greitąją!.. Bliad', ko stovite, durniai! Greičiau!..

Zylė kaip kulka puolė prie tysančio kūno. Nusimetė striukę ir pridengė kraupų kojų vaizdą. Suklupo. Baimingai palietė nejautrią ranką ir nerišliai sušnibždėjo:

— Pakentėk, Maurai... tuoj... pakentėk. Bus greitoji. Ne taip skaudės. Juk sakiau, važiuok su mano bimbalu... Juk man negaila, tikrai!.. Kaip žinodamas sakiau...

Vieni nulėkė į kavinę ieškoti vaistinėlės, o susijaudinęs Grušas stripinėjo aplink, ragindamas Ovidijų kuo greičiau patiems vežti Maurą į ligoninę.

— Kaip vežti, bliad'! — suniekino Zylė. — Į bagažinę kišti ar priekinėje sėdynėje sulankstyti?.. Neštuvų reikia, negalima jo judinti!

Atitraukė odinės striukės užtrauktuką, prasagstė džinsinį

švarkelį. Ten irgi viskas paplukę krauju. Vaikinas vis sunkiau alsuoja iš paskutiniųjų stengdamasis išsilaikyti atmerktomis akimis.

— Zyle... — prastenėjo Mauras. — Man turbūt viskas...

Jau viskas, sužinok kas ir duok tiems kurvoms atsirauti. O

mama, koks skausmelis!..

— Nekalbėk, nieko nekalbėk... Taupyk jėgas. Va, jau greitoji varo, tuoj tuoj suleis vaistų, nieko nejausi.

Ovidijus pašoko, bet Grušas jau bėgo į tą sirenos garsą dingdamas skersgatvyje ir netrukus lėkė atgal, o paskui jį —

žmonės baltais chalatais. Kiti „zyliukai" bergždžiai bandė išvaikyti iš visų pakampių besirenkančius žioplius. Klaikus reginys kaustė juos, ir vos nuvaryti, jie vėl lyg vabalai ropojo artyn, smalsiai stebėdami tuos du vyrus rausvos sienos fone.

399

Ovidijus vėl pasilenkė prie bendražygio, ketindamas tarti ką nors padrąsinančio, bet padėro susidūręs su Mauro akimis. Jos buvo tuščios, jose atsispindėjo kraštelis dangaus. Ir jis sudrebėjo prisiminęs, kad buvo, taip jau ne kartą buvo, kai jis susitikdavo su tokiu žvilgsniu. Kaip ir tąkart, kai Specas, panašiai kaip jis dabar, klūpėjo mirties akivaizdoje. Dabar jų

eilė atėjo?..

— Maurai!..

v

Sis sujudėjo, lyg sureagavęs į riksmą. Prabudo viltis, bet trumpam. Juodas kraujas kliūstelėjo iš burnos. Nei atodūsio, nei aimanos. Pražiota, kraujo išterliota burna...

— Kas jam?.. — išgąstingai nutyko Grušas, bet sanitarai su neštuvais nustūmė jį.

Sukibę užsikėlė gyvybės ženklų nerodantį kūną ir tekinomis pasileido į mašiną, pagaliau prasibrovusią pro žioplius.

Zylė stovėjo nuleidęs galvą, žiūrėdamas į kraujo klaną ir šalia numestą savo striukę.

— Nu ir nachui! — susikeikė ant viso kiemo.

Seselė paklausė nukentėjusiojo pavardės. Kažkas pasakė.

O vardas? Grušas sumikčiojo. Zylė irgi nežinojo. Visi vadinę jį Mauru. O prisistačiusi policija apsiėjo be klausimų. Susprogdino. Viskas aišku, kaip ir visi „zyliukai" kad gerai policijai pažįstami, tiktai kas iš to?

Ovidijus sušaukė saviškius ir dingo iš kiemo. Užsidarė

antrame kavinės aukšte, savo tvirtovėje, į kurios langus vidury dienos pažvelgė mirties šmėkla.

Valandėlę jis nieko nedarė, tik žvilgčiojo į laikrodį, kol galų gale ryžosi paskambinti į ligoninę. Gal, gal...

— Jūs apie Vadimą Muriną klausiate? Deja, jokių vilčių...

— Sūdąs! — metė ragelį Zylė.

O į kiemą vienas po kito lėkė automobiliai. Skusti pakau

šiai prapuldavo už kavinės durų. Kas „ofise" netilpo, laukė

400

apačioje. Laukė, ką pasakys Zylė, kur link nukryps jo įtarimas, nors visi puse lūpų murmėjo: „Doncės brolis... Ir tos kauniškės torpedos. Taikėsi Zylę nuskinti, laimė, kad jis nevažiavo kartu su Mauru. Tada abu lavonai".

Bet Ovidijus neskubėjo daryti išvadų. Kiek drebančiu balsu dėstė nuobodžius ir nelabai svarbius dalykus, lyg norėdamas atitolinti mintis apie kerštą. Buvo kaip nesavas.

— Nuo šeštos vakaro — namuose, sėdite kaip pabučiuoti.

Jokių gastrolių. Jokių bereikalingų važinėjimų po miestą. Laikomės po kelis krūvoje, kad būtų lengviau apsisaugoti ir prireikus susibėgti. Jokios saviveiklos. Jokių ginklų. Mentai vėl čiupinės išsižioję. Reikia pralaukti, kol visas triukšmas nurims.

— Tai nešam vyžas iš Klaipėdos, vis geriau nei šliaužioti kampais, — nepatenkintas atsiliepė Grušas. — Jie, bliad', mus skraidina į orą, o mes vaikščiosime už rankų susikibę! Aš

savęs tokiai pajuokai nestatysiu!

— Tada mes tave pastatysime ant slidžių!.. — subaltakiavo Zylė. — Jie tik ir laukia, kad mes pultume. Atsivarys gavrikų iš Kauno, ant kiekvieno kampo trumpins! Aš aiškiai pasakiau: pra-lauk-ti!

Pasigirdo tylus kuždesys. Zylė prasitarė. Taip, taip, jis mano, kad Doncės brolis čia pavaręs. Jei ne tie kauniečiai, šūdą jis pašokinėtų!..

Ovidijus stovėjo nusisukęs į langą, pro kurį matėsi aplamdytas visureigis ir tamsių dėmių lopai sniege. Keista, jo plastikinio lango stiklas atlaikė sprogimo šuorą, tačiau mitas v

apie bet kokį saugumą griuvo. Šeimos lyderis leido vaikinams išsikalbėti iki valios, nesikišo į jų spėliones. Tegu, tegu pasikrauna kolektyvas karo nuotaikų, tegu drąsinasi. Niekas taip žmonių ir žvėrių nesuvienija kaip bendras pavojaus jausmas.

Labiausiai reiškėsi Grušas. Regis, po Doncės ir Mauro žū-

v

ties jis vis labiau ima taikyti į Šeimos lyderio vaidmenį. Galė-

401

tų, galėtų juo tapti. Blaiviai mąsto, tik per jaunas. Jauni visada daro klaidų, ir dažnai lemtingų. Juk ką reiškė Maurui parklupti ant kelių ir dirstelėti po džipo apačia? Būtų išvydęs mirties paketą. O dabar pasuko raktelį — ir skrendam!.. Ir išvis negerai per naktį palikti mašiną kur papuolė. Nors kas galėjo pagalvoti, kad žudikas kuo šalčiausiai atsivilks į kavinės kiemą ir užminuos automobilį?

— Gerai, riškite tuos bazarus! — nutildė Zylė jaunimą. —

Visi laisvi, tik Grušas tegu pasilieka. Jam dar daug ką reikia įkalti į galvą. Ir neužmirškite, ką sakiau!..

„Zyliukų" balsai nutolo laiptais, ir Grušas, neapsikentęs tylos, pradėjo pirmas:

Man nepatinka, Ovidijau, tokia taktika. Laukti!.. Mes negalime laukti. Pamatysi, jie taikysis į tave, o aš, Valikas, kiti bachūrai jiems nereikalingi. Galime veikti visu frontu.

Tik tas namas sušiktas, visur kameros... Kaip išvilioti?

— Aš irgi nesiruošiu delsti, bet nebūtina apie tai garsiai šaukti.

— A... tai gerai! — pradžiugo Grušas. — J e i nepulsime, mums bus batai.

Zylė patylėjo. Tarsi susikaupė svarbiam klausimui:

— O kaip tu manai, galėjau aš nudėti Doncę dėl šešių

šimtų štukų?..

Per kelias valandas miestą apskriejo gandas, kad Mauro rankos buvusios suteptos vakar palaidoto mafiozo krauju, todėl ir pakilęs į orą. Įžvalgesni tvirtino, kad norėta pašalinti Zylę, tos stiprios gaujos vadeivą. Visi aptarinėjimai užsibaigdavo reikšmingais palinkčiojimais: „Na, dabar tai 402

bus!.. Ta saujelė kerštautojų „zyliukų" bus sudorota per porą savaičių, pamatysite!.."

Taip kalbėjo uostamiesčio nusikalstamo pasaulio veikėjai, priklausantys skirtingoms grupuotėms. Į visą konfliktą jie žiūrėjo tiesmukai: „Zylė prieš Kauną". Buvo pasiruošę savo

„torpedas" išvesti j gatvę, bet su viena paprasta sąlyga — tegu Zylė jiems pamoka. Ką jam reiškia numesti dešimt štukų žalių? Tada kauniečiams „atšoks fantazija" ieškoti galų jų mieste. Bet Zylė tylėjo. Nė su kuo nesusitikinėdamas tarsi demonstravo, kad valdžia mieste priklauso jam ir kad jis nežada blaškytis per visas Seimas ieškodamas paramos. Tai pačių „zyliukų" garbės reikalas susitelkti ir parodyti, kas čia šeimininkas.

Vienintelio Stuparo nerimas šakojosi viena linkme. Taip,

„zyliukai" nemažai jam kraujo nuleido, ir nuo to laiko jis vengia rodyti savo antipatijas pagrindinei miesto Seimai.

Skrupulingai rankiodami gandus gandelius, „stupariniai" su savo lyderiu iki išnaktų aptarinėjo, ar tik jie nepakliuvę į įtariamųjų ratą. Juk toks sutapimas — vos nurimo jų tarpusavio vaidai, iš „zyliukų" tarpo „nuspindėjo" pagrindiniai. Tad

„stupariniai" uoliai sekė savo namų prieigas, kaišiojo veidrodukus po automobiliais — nieko įtartino. Atrodo, kad Zylė

bus susiradęs naują priešą, bet kas tie kauniečiai!.. Nei jie gimę čia, nei jie gyvena. Kam jiems draskytis dėl svetimo miesto? Nebent už pinigus, nebent...

Tad į Viktorą visi banditai žiūrėjo kaip į išsišokėlį, kuris ryžosi pasamdyti galvažudžių gaują ir už brolio nužudymą atseikėti visiems pagal nuopelnus. Naivuolis! Zekas nelaimingas! Tokių „fintų" niekas čia nebijo. Kur jau jam prisikasti iki Zylės!

Po laidotuvių laukė varginanti vakarienė užmiesčio restorane. Per šimtas žmonių su didžiausiu apetitu dorojo karbonadus ir silkę, plempė alų ir terliojosi su omarais. Jėgų Vikto-403

rui beliko tik šlykštėtis tuo, ką matė. Neguodė net tai, kad Liuko autoritetas, vos sužinojus, jog jis iš Eigulių Šeimos ir dar dviejų svarbiųjų Kauno figūrų jaunėlis brolis, laidotuvėse dalyvavusių mafiozų akyse išaugo kaip ant mielių. Mažai kas pasigedo Ovidijaus. Jei anie kauniečiai įsivėlė, jo laukia rimtas susidūrimas, nė vienas nenorėtų būti jo vietoje.

Timocha su savo palyda dar kapinėse pasiskubino atsisveikinti su Viktoru. Jį nemaloniai slėgė mestas kaltinimas Zylei ir tai, kad jo balsas beveik nieko nereiškė lietuvių banditų apsuptyje. Patarė Viktorui neskubėti. Taip ir pasakė: „Iš

tavęs, matau, menkas banditas. Visas į brolį. Tai daryk taip, kaip ir jis būtų daręs.

Kartu su maskviečiais pasišalino ir „zyliukai". Kai jų automobiliai atsiskyrė nuo kolonos ir vieninga vora patraukė

link miesto, Viktoras pajuto, kaip iš jo širdies blėsta paskutinė meilė gimtosioms gatvėms. Vien praradimai. Laisvė, Asta, tėvas, brolis... Kas dar jo laukia? Dovilė — irgi gyvas priekaištas, negali apie ją galvoti be skausmo. Jei ne Melita, žvelgianti į jį lyg į naujai gimusį, jis jau niekuomet negalėtų būti kitoks, o tik liūdnas savo praeities šešėlis.

Beviltiška padėtis. Liuko optimizmas jam nesuprantamas.

Bloga nuojauta Viktorą pančiote pančiojo — nori nenori, jis bus priverstas perimti Zylės manieras ir kalbėtis su Liuku ta kalba, kurią jis supranta ir vertina.

Melita irgi atsisveikino prie kapinių vartų. Kai ji tarstelėjo, kad jai rūpi, kaip ten Dovilė, Viktoras virptelėjo pagalvojęs, kaip jis jai pavydi to rūpesčio! Kaip jis pavydi! Stai stovi apsuptas nekalbių kauniečių tarsi koks prakeiktasis, o nerimas vis auga, kaip siena tveria jį nuo mažo jo mylimų moterų

pasaulio. Ir vaidenasi, kad jei kada ištrūks iš šito slogaus sapno, tai jau nebemylės nieko taip, kaip dabar, tas nerimas persmelks visam gyvenimui, kaip kad amžina kaltės našta ligi pat mirties slegia pečius.

404

Grįžo į tuščius Ingos namus prieš vidurnaktį. Liukas vis ragino eiti nusnūsti. Paklausė. Krito į gilią juodo miego duobę. Nė nežinojo, kad kauniečiai pasikeisdami sėdinėjo prie namo apsaugos monitoriaus virtuvėje, o Liukas ilgai telefonu kalbėjosi su savo broliais, kol išlupo pažadą, kad gali veikti jų

vardu ir aukštai iškėlęs galvą. „Tegu tik pabando tas kaimietis šokti, — jau tiesiogiai pagrasino balsas iš Kauno, — užmūrysime su visais šniurkais..."

O rytą, kai Inga vadovavo kaktusų perkraustymui iš drėgno rūsio į sausesnius apartamentus, Viktorą pribloškė paskutinė naujiena: susprogdintas Mauras. Gatavas.

Nervingai stvėrė Liukui už rankos. Sis kažin ko šypsojosi.

— Tai tavo darbas? — tyliai prašvokštė.

— Iš kur ištraukei? — nuoširdžiai stebėjosi kaunietis, bet, regis, toji žinia nesugadino jam gero ūpo. — Nukalė, ką padarysi!..

Ingai pakako tik akį mestelti, kad suprastų, ko Viktoras remia draugą prie sienos.

— Tai Zylės darbeliai, faktas! — tarė ji. — Kam naudinga susprogdinti tą šūdo kalną? Tik Zylei. O žinai, kodėl?

Zinai?.. Todėl, kad Mauras viską žinojo. Kam Zylei liudininkai? Jis visada — vos kas, iškart atsikrato liudininkų. Palauk, tuoj kai ką parodysiu.

Švystelėjusi blizgančiais plaukais, ji nutipeno į virtuvę. Ir grįžo mosuodama laikraščiu.

— Paskaityk, štai čia...

Viktoras dirstelėjo į laikraštį. Nuotrauka. Ne Ovidijus, o kažkoks gudraus veido tipas. Perbėgo akimis straipsnį.

— Tai kad čia ne apie Zylę rašo...

— Duok, — ištraukė laikraštį Inga ir pati susirado, jos nuomone, svarbias eilutes. — Klausyk... „Manoma, kad V.Smakovas veikė ne vienas, o palaikomas mieste turinčių

405

įtaką kriminalinių jėgų. Jis ne kartą anksčiau bendravo su vienu iš uostamiesčio nusikalstamo pasaulio autoritetų Ovidijumi Zyliausku, pravarde Zylė..." Na, dabar supratai?..

— Ką?

v

— Na ir kvailys! Smakovas nebegyvas. Kreditas dingęs.

Šeši šimtai tūkstančių!.. Tau nieko nesako šitas skaičius?

v

Žinoma: tiek pat, kiek Donatas turėjo tą vakarą. Jo dalis.

Kruvinai uždirbti pinigai. Liukas stovėjo ramus — šitą riešutėlį jis perkrimto be vargo.

— Jei Zylė ketino Donatui atiduoti jo dalį, — karščiavosi Inga, — jis turėjo bent ką iš saviškių siųsti į Rusiją, kad parvežtų pinigus, arba papurtyti, įsivaizduoji kaip, savo firmas!.. Juk kaip nori, taip galvok, bet per savaitę tokios sumos nebūtų surinkęs. O čia gryni... Viskas atitinka. Dukart dėl tų

pačių pinigų nušovė žmones!.. Jis gi paprasčiausias žudikas!

— Bet kam jis tada išvis juos davė Donatui? -— raukėsi Viktoras. — J u k ir taip galėjo jį pašalinti.

— Suvaidino, kad apiplėšė, nereikės tau nė kapeikos grą

žinti. O Mauras jam buvo ištikimas kaip ciuckis. Kas žino, gal tai jis ir tą Šmakovą, ir Donatą... Užtat Zylė dabar ramus. Visi pėdsakai panaikinti. Ką tu jam įrodysi? Ką?.. O dėl Mauro viską suvers ant jūsų. Gausis toks jovalas!.. Oi, man baisu ir pagalvoti.

— Kodėl tu manai, kad Mauro nužudymą bandys mums pripaišyti?

— Oi, Viktorai, tu jo nepažįsti. Brangiai už tai sumokėsi! — ji karčiai, lyg naujo sielvarto kankinama, šypsojosi. —

Jis viską surezgė taip, kad atrodytų, jog sprogmenis pakišo kažkas iš gatvės. O kas daugiau galėjo, be jūsų? Jam to ir reikėjo. Kai tave nudės, jis savo banditų akyse taps šventuoju.

Tu jų stovykloje esi paskelbtas priešu numeris pirmas.

Pasmerktas?.. Viktorą išmušė karštis. Paėmė vėl tą laikraštį į rankas. Tikrai, šeši šimtai tūkstančių. Išviliotas kreditas iš

406

kažkokios investicinės kompanijos. „Baltik Ultra", girdėta, a... taip, Nidoje, vaikų teatro mecenatas, tas dabitiškas vyrukas, nuo kurio iš tolo sklido pinigų kvapas. Vargu ar jį

saugojo kas nors kitas, ne Zylės Šeima. Tą nesunkiai galima sužinoti. Bet greičiausiai jis dirbo po Ovidijaus priedanga.

Turtinga firma.

— Tu pažiūrėk į tą Smakovo snukelį — bailys paskutinis. Ką, jis be Zylės žinios ėmė šluoti šimtus tūkstančių? —

Viktoro tylumas Ingą siutino. — Pasapnuok!.. Ir tie užstatyti objektai... Pameni, kažkada pats Donatas privatizavo. Užstatė bankui, bet tas sukčius sugebėjo dar sykį kaip užstatą įkišti tai firmai. Zylės braižas!.. Sugalvojo per vieną naktį tapti turtingas, toks ir tapo!.. O tu dabar tik kulką gausi!..

Viktoras, taip ir netaręs nė žodžio, vos atsistojo apsunkusiom kojom, bet stengėsi žengti tvirtai. Ką, juo dėtas, darytų

Donatas? Ar jis imtų į galvą, ką čiauškia Inga?

— Kur tu eini? — šūktelėjo jinai. — Juk reikia ką nors daryti!

Jis nuslinko į vonią. Užsidarė duris ir palindo po dušu.

Šaltas vanduo kiek pravijo tą klaikų susijaudinimą, vėl susidūrus su būtinybe rinktis. Beprotiška laisvė. Ginklai tikri ir kraujas grynas, o mirtis taip suvulgarinta, kad atrodo kaip nuotykis. Paskutinis.

Retkarčiais pro vandens šniokštimą atsklisdavo spigus namų šeimininkės balsas, nurodinėjantis, į kokią vietą statyti kaktusus. Namai vėl buvo pritivinkę jos valdžios, ir nenoromis piršosi mintis, kad kai tik Donatas pabandė ištrūkti iš jos valios ir jos moteriška intuicija buvo išmainyta į Živilės meilę, tai ir tapo lengvai pažeidžiamas. Už tai ir sumokėjo.

Pažvelgė į savo fizionomiją veidrodyje. Ne bandito snukis, bet gal kaip tik gerai?.. Jis turi ko nors griebtis, veikti protingai, pasverti kiekvieną žingsnį ir tai, kas jo lauks po to žingsnio.

407

Vos išlindęs iš vonios, pastebėjo, kaip Liukas nenustygsta savo kailyje. Inga tik suskersakiavo ir, tarsi neradusi jokio teigiamo poslinkio svainio veide, toliau mostigavo plonomis rankomis, vis nurodinėdama iš „torpedų" nešikais virtusiems kauniečiams, kur derėtų statyti jos numylėtinius.

— Ok, mano Ingutis žiedą krauna, — suplojo ji delnais. — Dieve, Dieve!.. Tai stebuklas! Atlygis už skausmą, kurį suteikė tie niekšai!.. Mažytis, bet koks gležnas!.. Arčiau lango... Ne, ne... Čia, per vidurį... Va taip, gerai...

Liukas prisigretino. Atrodė velniškai susikaupęs.

— Mums reikia, Viktorai, pasikalbėti. Eime kur nors...

Viktoras neprieštaravo. Parodė kelią į svečių kambarį, kur kažkada Ovidijus su tuo pačiu amžinatilsį Mauru linksmai šėliojo budindami jį po nelemto susidūrimo su „stupariniais"

Palangoje. Regis, šiame kambaryje tebegyveno jo draugiškas dudenimas, bet pakako mesti žvilgsnį pro langą, ir tarsi išgirdo dar vieną, tolimą tolimą sprogimą.

— Klausyk, nors Inga ir daug bazarina, bet puikiai susigaudo, kas per vienas tas Zylė, — pradėjo Liukas. — Kad jis kietas, tą ir mes žinome. Bet kad taip šaltai tvarkytųsi reikalus, aš pats apšalęs! Jei tavęs neliktų, jis išeitų iš šito mėšlo nugalėtoju.

— Aš norėčiau su juo susitikti.

— Susitikti? Kokia prasmė?..

— Didelė. Noriu pažiūrėti, ką jis šnekės.

— Jis nekalbės!.. Apie ką jis turėtų su tavimi kalbėtis?

Kvailas tu! Jis galvoja, kaip tave užversti, o į mus žiūri kaip į

duchus. Jį reikia kuo greičiau nudusinti. Jokių razborų mes nelaimėsime. Tiek pinigų prisišliaužė, kad būtų paskutinis debilas, jei prisipažintų ir dar grąžintų dokus. Lengviau su tavimi kariauti. Negi tau neaišku?.. Juo reikia iš tikrųjų užsiimti. Taip būtų teisingiausia.

408

Teisingiausia? Argi mirtis gali atkurti teisybę?

— Ne, Liukai, man širdis nujaučia, kad čia kažkas ne taip.

— Na, būtent?..

Viktoras tylėjo, tik kraipė galvą, lyg rikiuodamas mintis.

Veltui.

— Tau nelabai yra iš ko rinktis, Dragai. Arba pasitrauki iš miesto, arba rimtai užsiimame Zyle. Nebijok, tau nieko nereiks daryti, mes patys... Vakar kalbėjausi su bratkiais. Jie pritaria mano planui.

— Kokiam planui?

— Paprastam. Zylę pašalinam — tave j jo vietą.

— Mane?

— Na tai aišku!.. Juk tavo brolio dalis buvo toje Šeimoje?

Buvo! Kodėl tu dėl jos negali vėjo kelti? Kas tau žodį pasakys? Teisėtas paveldėtojas! Laikinai ir aš pagyvensiu, visą savo jaunimą sutrauksiu. Stuparą užverbuosim. Pinigais pašildysi-me, ir varys už mus. Kas, kas išdrįs priešais šokti, jei tave palaikys pusė miesto ir visas Kaunas?

— Nesąmonė!.. — sumurmėjo Viktoras. — Mane į Zylės vietą! Su protu susipykai...

— Nesusipykau! Svarbiausia niekam neatiduoti uosto. Tu neįsivaizduoji, kokių maklių prasuktumėm!.. Kitos tokios progos gali nebebūti.

Tai štai iš kur Liukas semiasi energijos! Turi planą. Turi savų interesų. Domina uostas. Jis nelyginant iešmininkas turi nukreipti Kauno banditų traukinį į šviesų rytojų. Zylė jiems kaip kaulas gerklėje. O jis, durnelis, manė, kad tvirti kalėjimo saitai verčia Liuką gainioti savo mulus ir ginti tai, ko nesugeba apginti policija. Ginti teisybę ir bausti kaltus.

Viktoras pažvelgė į kaunietį, lyg norėdamas jį priversti nusijuokti iš tokio sumanymo, bet šis atsakė šaltu žvilgsniu.

Ir pats tarsi iškaltas iš ledo. Tikras grobuonis.

409

— Baik, Liukai, svaigti!.. Tu pats neįsivaizduoji, kokius niekus šneki.

— Niekus?.. Tai tu nesusigaudai situacijoje! Turi eiti iki galo! Kitaip kokia prasmė pradėti visą šitą zavaruchą? Kas iš

to?.. Pagąsdinti Zylę? Vėliau jis vis vien tave sunaikins. Kam jam potencialus priešas? Vienintelė išeitis — kuo greičiau v

daryti perevarotą ir tau lipdyti savo Seimą. Manai, „zyliukai" — jau viskas, nemirtinga mafija? Šūdas!.. Tikroji mafija Kaune. Nori, padarysiu taip, kad Zylę patys mentai nuims? Oficialiai, atseit priešinosi su ginklu... Tada liksi visiškai švarus.

— O toliau kas?

— Toliau?.. — iš Liuko tiesaus žvilgsnio matėsi, kad viskas seniai apmąstyta. — Aš lieku čia su savo žmonėmis, kol tu apsistatysi tokiais pat patikimais. „Zyliukus" išvaikyti na-

čiort!.. Pasisklaidyti su pinigais, kol perimsime visus Zylės kanalus uoste. Nebijok, tai bus nesunku. Juk tu veiksi brolio vardu, o kad esi Klaipėdoje kietas ir su tavimi visi skaitosi, greitai įrodysime. Šluosime nuo kelio kiekvieną kandoną, kuris žodį prieš pasakys...

Viktoras pabandė įsivaizduoti, kaip tai atrodytų. Nejučiomis nusišypsojo:

— Aš — Klaipėdos vierchas?.. Nu... čia gerai pavarei!

— O kas?.. Zylė juk vierchas? Vierchas! Kuo tu blogesnis?

— Va, būtent!.. Bet klausimą reikia apversti iš kitos pusės...

— Nesikabinėk! Tu ir taip jau turi autoritetą tarp banditų. Juk sėdėjęs esi, pamiršai?.. Vienas geras chodas, ir tavo markė automatiškai kyla. Juk kiek tereikia tavo kaime pasiar-dyti? Be Zylės, nėra kitos rimtos Šeimos. Tik vagys arba reketininkai. Per vieną vakarą visus juos galime pamauti ant kumščio ir pasakyti: tupėkit čia! Išlįsit — gausit per stogą.

Bet pirmiausia reikia galvoti, ką daryti su Zyle.

410

— Taip, ką nors reikia galvoti...

Liukas atsikvėpė. Toks atsakymas — ne nuosprendis, bet jau šis tas... Jis galėtų pažerti krūvas pavyzdžių iš Kauno banditų gyvenimo, kurių greiti sprendimai garantavo kelią į sėkmę, bet Viktoras turi savo galvą. Privalo turėti. Ir tada viskas bus gerai.

Duris pravėrė Inga. Rankose laikė sugniaužusi telefoną.

— Zylė!.. — vos girdimai tarė. — Nori su tavimi, Viktorai, kalbėti.

— Tik be nervų! — prišoko Liukas. — Kalbėkis ramiai, lyg niekur nieko.

Viktoras paėmė ragelį, jausdamas, kaip tylutėliai kyla įtampa ir jis pats kažko tirta. Inga ir Liukas stebėjo jį sulaikę kvėpavimą.

— Taip, aš klausau!..

v

— Cia Zylė. Ar tau neatrodo, kad mums reikia susitikti ir apie viską pasikalbėti? Juk pats matai, kokia chuinia gaunasi!

Lagerio kentas davė ženklą: gerai, gerai, kalbėk toliau, jei nori, susitiksime...

— Tvarka, gali atvažiuoti. Aš čia sėdžiu...

— Ne, ne! Į tą gyvatyną aš nelįsiu!..

— Tada kur?

— Stadioną netoli sporto salės žinai?

— Tą, kur prie mokyklos?

— Taip. Aš ten būsiu po poros valandų. Atvažiuosi?.. Nebijok, būsiu vienas, o tu gali atvaryti su visu savo kaviansku tabalu, man tas pat...

— Atvažiuosiu, Ovidijau... — Ir ūmai susigriebė: —

Tiesa, gaila, kad taip Maurui atsitiko.

— Tai ne tavo reikalas. Atvažiuosi, apie viską ir pabazarinsime. Davai, lauksiu...

411

Viktoras išjungė telefoną, numetė jį ant odinės sofos ir v

žvilgtelėjo į Liuką. Sis kažką mąstė, ir pirmoji atsigavo Inga.

— Tai svolačius!.. „Ne tavo reikalas!" Jis šneka su tavimi kaip su piemeniu!

— Nieko, — atsiliepė Liukas, — pažiūrėsime, ką jis pagiedos, kai visi nuvažiuosime...

— Jūs dar norite važiuoti ir šnekėtis su tuo brudu? —

sušuko Inga. — Vos tik jis ką sugalvoja, jūs lendate jam į

rankas kaip veršiai!

Ji apsisuko ir įsižeidusi išlėkė iš kambario.

— Ko ta pideraskė čia ardosi? — sumurmėjo nepatenkintas kaunietis. Jis mintyse jau buvo tame stadione, tarsi savotiškame kovos lauke. — Klausyk, Viktorai, tu turi kokį nors Klaipėdos planą? Noriu pasižiūrėti, kur ta vieta.

— Tai mes važiuosime?

— O ką tu siūlai?.. Sėdėti ausis suglaudus čia? Eime, pasitarsime, ką daryti. Mes turime atspėti jo chodą, išnarstyti visus variantus, ko jam prireikė.

Jie nulipo į rūsį, kur buvo galima rūkyti ir laisvu laiku ant patogaus stalo pliekti kortomis. Kaip tik tai ir darė valdingosios šeimininkės ramybėje palikti kauniečiai. Liukas sušlavė

kortas į krūvą, lyg sakydamas, jog atėjo metas rimtesniems reikalams, bet tuoj pat įniko jas pašyti. Išmaišytą kaladę atki

šo Viktorui.

— Trauk! Jei didelė korta — varom drąsiai. Jei maža...

pats žinai!

, Viktoras ištraukė, pasižiūrėjęs parodė Liukui.

— Būgnų dama... Nei velnias, nei gegutė, — burbtelėjo šis ir paslėpė kortą kaladėje. — Neimk į galvą — išsikapstysi-me... Čia ne zona, kur ožiai ir mentai ant kiekvieno kampo.

v

Cia jokios laimės nereikia — ir taip pareis visi galai, pareis...

412

Akli mokyklos langai sutvisko nuo „BMW"

šviesų. Plėšriai kauktelėjęs, automobilis prašvilpė krepšinio aikštele ir sustojo ten, kur stadiono prieigas žymėjo futbolo vartai. Už jų švarus spindėjo sniego laukas. Lyg koks retas promiškis tamsavo parkas. Kairėliau, pasilypėję ant kalniuko, čigoniškus žiburius žarstė bendrabučių pastatai. Virš gatvės, nuo kurios „BMW" skyrė vienas kitas medis ir tankiai sudygusių krūmų stagarai, kilo devynaukščių šviesos. Regis, pats vidurys miesto, bet papuolęs į sporto aikštyną, pasijunti tarsi po kokia uždanga. Nuošali vieta. Ypač žiemą.

Bet kuris uostamiesčio vaikigalis, bent iš kalbos ir manierų bandantis panašėti į kietą vaikiną, galėjo pasakyti, kas per veikėjas laksto už prabangaus „BMW" vairo. Netgi jo registracijos numeriai — penketas ir du nuliai — savaime kalbėjo apie automobilio savininko privilegijuotą padėtį tiek policijos, tiek banditų, tiek verslininkų akimis.

Ovidijus nežinojo, ar penketas — laimingas skaičius, bet tokį skaičių pasirinko jausdamas nostalgiją mokyklos laikams, kai buvo bejėgis pakovoti už gerą pažymį. Geriausius pažymius rašo pats gyvenimas — turėjo tokią nuojautą. Neapsiriko. Taigi, mokslų nemėgo, bet sportavo atsidėjęs, nes jau tais tarybiniais laikais raumenų masė dažniau atnešdavo sėkmę nei kietame suole įgytos žinios.

Kaip ir žadėjo Donato broliui, atvažiavo vienas. Net saviškiams nieko nesakė. O kam jie čia reikalingi? Kad stovėtų

ir pasipiktinę žiūrėtų į Viktorą? Ne jiems daryti išvadas, ne jiems... Jis vienas pasikalbės ir nuspręs, ką daryti. Kai ta migla išsisklaidys, taip smogs, kad neliks akmens ant akmens.

„BMW" žibintai užgeso. Zylė nerūpestingai žvilgtelėjo į

laikrodį. Anksti atvažiavo. Po kokio pusvalandžio turėtų pasi-413

rodyti Viktoras su savo delegacija, kuri jam, vienos stipriausių

miesto nusikalstamų grupuočių lyderiui, tiesą sakant, juoką kėlė. Ką, jei jau iš Kauno, tai kietesnių nebėr? Pamatysim!.. Dabar svarbiausia atvėsinti bachūrą. Kol nevėlu, kol ta furija su kauniečiais priešakyje nesureguliavo jo gyvenimo taip, kad jam nebebus iš ko rinktis. Tegu tą malonumą palieka jam.

Atvažiavo čia tvirtai nusistatęs dėl laidotuvių nepriekaištauti/Jis kaip jis, bet prisiminus Živilę, kraujas taip ir užverda. Aišku, Viktoras nekaltas, bet argi tai ne įrodymas, kad toji džiūsna tvarkosi kaip nori?

Ovidijus pavartė rankoje mobilųjį telefoną. Vos pagalvoja apie Živilę, taip ir nesitveria noru skambinti. Tik jis vienas žino, kaip ji išgyvena. Dievaži, po to šuolio į gatvę, kai buvo pasiryžusi pulti prie karsto, kas kiek laiko vis suima nerimas: ar atlaikys tokią netektį? Ar kitąkart susitikus nešvies į akis žiauraus nuosprendžio — tu žudikas!

Įgrūdęs telefoną į striukės kišenę, Ovidijus pasiraivė sėdynėje, kol iš kitos išsikrapštė saujelę saulėgrąžų. Pats tas, kai laikas slenka lėtai tarsi kvapą išleidęs žvėris, kurį reikia pribaigti. Lyg koks graužikas įniko lukštenti saulėgrąžas, o jautri klausa gaudė kiekvieną burgztelėjimą nuo gatvės. Po to šiurpaus sprogimo kavinės kieme tyla tarsi užgimė iš naujo. Lyg koks paukštis išskleidė sparnus, bet niekur nekilo. Laukė

momento, palankaus vėjo ir bijojo sutrikdyti monotonišką miesto ūžesį. Stojo tokia pat nežinomybė, kaip kad matant liepsnojantį rūmą, bet niekam nenutuokiant, dėl ko kilo gaisras. Laimė, kad jis užgrūdintas kitos tylos, kuri savo sparnus išskėsdavo po jo paleistų šūvių. Tylos paukštis atsirasdavo ir vėl dingdavo. Taip bus ir dabar, dėl to jis štai čia.

Tik va, dėl to landaus aferisto Doncė buvo teisus. Nereikėjo... Kad ir ne savo rankomis, bet nereikėjo. Juk po to viskas ir užvirė. Vien prisiminus darosi koktu. Nieko nebesi-v

nori, kaip ir tam amžinatilsį Smakovui.

414

Zylė grūdo į pilną peleninę išlukštentas saulėgrąžas, bet prieš pasilenkiant jam pasivaideno, kad kažkas tokio linktelėjimo ir laukė. Skubiai grįžtelėjo per petį ir sustingo: vos už

kelių metrų sujuodavo žmogaus siluetas — taip netikėtai, lyg būtų išdygęs iš po žemių. Lyg medis koks, bet trumpas rankos kilstelėjimas viską pasakė...

Cvak cvak cvingt!..

Ok tu, kurva!.. Su duslintuvu!

Zylė puolė po vairu ir strimgalviais vertėsi iš mašinos. Vos šoko paknopstomis lėkti, su siaubu suvokė, kad į jį jau pataikė. Po kiekvieno duslaus pokštelėjimo oras aplink sušvilpi-niuodavo, bet jis dūmė kaip patrakęs. Kažkas lyg įgnybo į

v

šlaunį. Vėl pataikė!.. Širdis šoko į gerklę, nuo to keistai darėsi saldu. Mirties skonis? Ne! Ne! Ta akinanti baltuma akyse —

dar ne galas... Greičiau, greičiau į tamsą!.. Kitaip tas pideras nušaus!

Nuo žudiko buvo atsiplėšęs per pusšimtį metrų, kai pastebėjo aiškius jo judesius — žudikas puolė vytis! Skuto pavymui, aukštai mosuodamas pistoletu, ir Ovidijus, šuoliu niręs už mokyklos kampo, nieko nejausdamas, tik regėdamas akyse besivejančią kulką, pasileido pasieniu.

Gyventi!.. Turi likti gyvas! Gyventi!.. Ištaškyti, išsmaugti visus tuos „kilerius"!

Ovidijus lėkė kiek įkabindamas. Lyg vėjas, lyg šūviai švilpė ausyse, ir staiga siena susiliejo į juodumą iki pat dangaus...

Kiemas, uždaras mokyklos kiemas! Ak! Prakeikimas! Užlauš

kaip kokį strakalą prie sienos, pils į kaktą, ir amen! Kur slysti, kur?.. Juodos dėžės, šiukšlių konteineriai... Už jų? O kas ten juda? Dar vienas!..

Sukumpęs šešėlis šastelėjo prie sienos, ūmai tarsi virto kokiu bekoju padaru, ir tik sugriebęs žmogystą už sprando, Ovidijus suvokė, kad bando smaugti kažkokį „bangią", kuris ne 415

šiaip parklupo, o stengiasi įlįsti į juoduojančią skylę po mokyklos pamatais. Langas! Rūsio langas!.. Pastūmė šiukšlinėto-ją, koja pamurdė ir pats įgarmėjo iš paskos. Negrabiai užvirto ant pasliko kūno, bet valkatėlė dejuodamas kėlėsi, ir Zylė

tamsoje žaibiškai surado jo burną. Stipriai užspaudęs delnu, grėsmingai sušnibždėjo:

— Tylėk, bliad', o tai užmušiu!.. Mane kažkas nukalti nori, jei išgirs, ir tu eisi pricepom.

Žudikas jau buvo čia. Žingsnių nesigirdėjo, bet barkštelėjo geležinės grotelės, kuriomis buvo uždangstytos mokyklos rūsių langų šachtos. Kažin ar susiprotės, kad vienoje jų ir dingo sužeista auka? Vėl barkštelėjo. Garsiau. Jis artėjo. Ovidijus gyvuliškai įsitempė. Dėjo visas pastangas suturėti alsavimą, bet uždusęs nuo beprotiško bėgimo, švokštė kaip kalvio dumplės. Blogas įprotis kvėpuoti, labai blogas...

Dabar geležis sutarškėjo jau kitoje pusėje. Pabūgo lįsti už

konteinerių, o iš toliau nematyti, kad viena šachta be dang

čio. Negi praslinks?.. Ovidijus buvo vienam prakaite. Kūną krėtė šaltis. Niekingą ir menką kūną, lyg lauko pelės, viršum kurios ratus suka juodas paukštis ir sparnų mostais kaitina norą gyventi, gyventi... Valkatai, kurio šeriuotą smakrą ėmė

jausti po delnu, neleido nė krustelėti. Kieme viešpatavo miesto gausmas, ir Zylė ilgai jo klausėsi. Ne veltui. Dar sykį

išgirdo tą geležies dzingtelėjimą. Zylė krūptelėjo lyg po šūvio.

Atsklido tarsi koks trepsenimas. Tolstantis. Nejau nubėgo?

Pamanė, kad medžioja vaiduoklį?

Ovidijus atsitiesė. Dabar jau iš jo lūpų išsprūdo dejonė, labiau primenanti urkštimą. Dėjo koją — ok! Ir petį taip maudžia, lyg kas gyslą plėštų. Baugščiai persibraukė džinsų klešnes.

Aha, pirštai sulipo. Kraujas. Kiek tas pideras suvarė kulkų?..

„Bangias" nukrebždėjo į tamsą. Vos vos kvėpavo, įsisąmoninęs, kad tylos drumsti nevalia. Zylė susirado telefoną ir 416

lipniais pirštais surinko numerį. Traukėsi į tolimiausią kampą, kol atsirėmė į kažkokius vamzdžius. Šiltus, lyg jais tekėtų

toks pigus niekalas kaip kraujas.

— Grušai, klausyk... — sušnibždėjo vis akimis sekdamas v

šachtą, pro kurią vėjelis šlavinėjo sniegą. — Čia aš, Zylė. Paliava! Į mane kalė... Aš tau sakau — iš dusliarkos pavarė!..

Bliad', pataikė į petį, dar kažkur... vos išnešiau autus. Karo-

če, migom rink visus, ir varykite prie mokyklos... Taip, kur anksčiau būdavo schodkės. Ten stovi mano bambalis. Kai jį

pamatysi, skambink — pasakysiu, kaip rasti mane. Ir žiūrėkite — tas kandonas gali būti netoliese, po vieną nevarinėkite...

Ei, palauk, dar... Prie Viktoro nagų nekiškite. Ir tų kavianskų nelieskite. Aš pats... Supratai?.. Davai, nedelsk.

Urvo šeimininko nesimatė. Regis, jis kuo puikiausiai žinojo juodžiausią savo buveinės kampą.

— Ei!.. — tyliai šūktelėjo Ovidijus. — A girdi, tu? Ateik čia ir pasviesk kuo nors. Tik elektros nejunk.

— Nėra čia elektros, — sugargždė iš tamsos ir paskui tą garsą į blyškumą prie lango ištipeno žmogysta.

Vilkėjo jis šimtasiūle, o žieminė kepurė pūpsojo ant galvos lyg aplamdytas katilas. Čirkštelėjo degtukas. Liepsnelė

beregint sloptelėjo ir, pavirtusi raudonu angliuku, užgeso.

Plastelėjusioje šviesoje Ovidijus spėjo susigaudyti, kad prieš jį

stovi tiek nuo gėrimo, tiek nuo skurdaus gyvenimėlio sukrio

šęs vargeta. Pusę veido dengė šeriai. Pražiotoje iš jaudulio burnoje sublizgo dantų griuvenos. Akys baimingai žybtelėjo, o nosis pasirodė pernelyg griozdiška tokiai pamėkliškai kaukolei. Gyva, bet nenatūrali dėmė. Žmogus, kuriam kovą už

gyvenimą pakeitė kova už būvį. „Teplotrasninkas".

— Uždek, ką ten krušiesi!

Suskrabėjo degtukų dėžutė. Brėžė vėl, bet šįkart kitoje rankoje laikė atkišęs nuvarvėjusį žvakigalį. Liepsnelė apžiojo 417

dagtį, ir ant rūsio sienų suplazdėjo du šešėliai. Zylė, nekreipdamas dėmesio į senį, pūkšdamas tempė nuo savęs striukę, nėrėsi iš megztinio, o tas vis labiau apstulbęs spoksojo į jauną augalotą vyrą.

— Ko žiūri? Padėtum...

— Hu! Mano ponaitis! JetitararaiL

— Koks ponaitis?.. Ką čia nusišneki!

— Aš juk pažįstu jus. Juk jūs... jūs... — staiga žvakė

atšoko. — Vaje, čiagi kraujas!

Zylė stovėjo tik su sportinuke, kurios visas petys buvo juodas. Vienu drykstelėjimu perplėšė ją pusiau, dar kartą čirkštelėjo ir atkišo draiskanas seniui, kuris stovėjo lyg užhipnotizuotas.

— Davai, aprišk žaizdą. O tai nukraujuosiu kaip boba per mėnesines...

— Jergau, jergau... Tikrai šovė, — drebančiomis rankomis vargeta ir šiaip, ir taip dėliojo sportinukės skiautes lyg išplėštos odos gabalėlius. — Mano ponaičiui pas daktarą reikia. Tokia žaizda!.. Užsirožys...

— Ką čia man aiškini! Rišk greičiau.

Buvusio šilumos mazgo gyventojas ėmė tvarstyti petį, bet nekaip sekėsi. Savo silpnais nagais stenėdamas vos įstengdavo sumegzti pakenčiamą mazgą. O tas jaunikaitis pro sukąstus dantis vis ragino, kad stipriau, stipriau veržtų ir neglostytų

kaip mergos. Seniui nuo kraujo raibo akys, ir pats matė, jog ponaitis dreba ir balsta, kad ir koks drūtas būtų, bet skausmą jaučia ir tvardosi nuo aimanų. Pas daktarą ponaičiui reikia, vis kartojo, pas daktarą...

— Klausyk, seni! — neištvėrė Ovidijus, murkšlindama-sis viena ranka megztinį, — ko tu įsikandai: ponaitis, ponaitis! Koks aš ponas, jei tik žulikus valdau ir dar pats nuo jų

kulkų gaunu?

418

— Ė-hė... — lyg ir šypsojosi bedantę burna, — kas pinigų turi, tas šiandien ir ponas. Juk tamista anuokart man tą v

pinigą davėte. Šimtą dolerių!..

— Aš tau?.. Kada? Ką čia garuoji!..

— Davėt, davėt... — senis bandė kažką prisiminti, bet nieko iš to neišėjo. — Seniai tas buvo, bet aš tokių žmonių

kaip mano ponaitis neužmirštu, net girtas prisimenu. Gele

žinkelio stotyje... Pamenate? Sėdėjote tada tokioje gražioje mašinikėje, priėjau, paprašiau kapeikėlės, o jūs tekšt man j leteną tą amerikonišką pinigą!

Ak, taip!.. Šimtas baksų... Tą naktį, kai nudėjo tą šunsnukį Makarą, kuris bandė juos su Donce reketuoti... Berods prieš trejus metus. Ana naktis bumerangu grįžo ant jo paties galvos, vos neatsitiko kaip tam Makarui.

— Tai prisiminėte? — neatstojo senis, ir jo akys, buvusios lyg stiklinės, sugavo žvakės liepsnos mirgesį.

— Prisimenu, na ir kas? Išbučiuoti tave turėčiau?

— Ne, mano ponaiti, bučiuoti nereikia. Malonu vėl susitikti, ir tiek.

Sučirškė telefonas. Visą tą metą tyliai šnekučiavusis, tas pratisas garsas kiaurai vėrė.

— Taip... Jau einate? Kaip einate?.. Juk... A... kraujas matosi.. Jo, dėjo kaip reikiant, maniau jau — chaną! Gerai, bra, už mokyklos kampo — ir į kiemą. Aha, šūktelk...

Zylė užsimetė striukę ant pečių. Apsivilkti nebuvo jėgų.

Kaip ir vaikščioti. Sverdinėdamas mažais žingsneliais nusigavo iki lango. Senis paslaugiai atvilko kažkokią dėžę.

— Ne, ne, — papurtė galvą Zylė. — Pats jau nebeišlipsiu. Chebra padės, — ir be jokio šiurkštumo pasižiūrėjo į

apšepėlį. — Tai ką, išeitų, kad mano šikną išgelbėjai... Tu žinai, kiek tau babkių priklauso?

419

— Ko... ko? — sumikčiojo senis.

— Nieko, aš tave susirasiu... Neturiu su savimi nė lito, viskas mašinoje. Nors... še! — bruko jam mobilųjį telefoną. — Imk, te, sakau! Nors tiek, kol vėl atsistosiu ant kojų.

Galėsi prieš savo chebrą pašustrinti.

Valkatos veide atsirado plati šypsena:

— Chi chi, kam man ta tarataika?.. Tai jūsų, ponų, iš-

mislas... Nieko man nereikia, bile ponaitis pasveiktų...

Ovidijus žvilgtelėjo į senį, į rankoje sugniaužtą telefoną, ir staiga baisi karščio banga užliejo kūną. Pasidarė taip silpna, kad telefonas pats tiesiog išsprūdo iš saujos. Mėgino įsikibti į

palangę, bet silpnumas suvis pakirto kojas, ir jis susmuko bruoždamas mūrą.

— Mano ponaitis...

O tuo metu iš kiemo atsklido:

— Zyyyy-le! «

Su baisiu aidu trenkė. Senis užsirabždino ant dėžės ir visu gerklės gražumu atliepė:

— Čionai, jis čia! Greičiau!..

Po kelių akimirkų ant rūsio krašto išdygo būrys vyriokų.

Vaje, kiek daug!.. Net tamsoje šviečia skustos plikės. Teisybę ponaitis sakė -— žulikai, vieni žulikai...

— Jis čia!.. — sumosavo senis iš tamsos, lyg kokį fakelą atkišęs mobiliaką. — Va, jo teliponas!..

Kilo bruzdesys. Pora vyrukų įsliuogė į rūsio vidų. Atsargiai pakėlė savo sužeistą draugą, o kiti jau laukė viršuje. Kol iškėlė, į kiemą sulėkė mašinos, o po valandėlės tapo neįtikėtinai tylu. Tada senis įsidrąsino ir išsikeberiojo į lauką. Sniegas buvo išmaltas provėžų, kraujo niekur nesimatė. Susirado savo numestą lazdą, su kuria maišydavo šiukšlines, ir bumbtelėjo sau per veltinius:

— Va tai tau... Galėjau paprašyti papiroso. Musėt būtų davę...

420

v

Živilė nekęsdavo tos ramumos, kuri, stojus vakarui, imdavo srūti iš visų pakampių. Tokia nepakenčiama tyla, lyg niekur nieko nebūtų atsitikę. Valandų valandas galėjo tysoti lovoje kaip bejėgė būtybė, sugniuždyta neteisingai sutvarkyto pasaulio. Akyse be paliovos sukosi laidotuvių vaizdai, ir ašaros nesiliovė tekėjusios. Slogi nykuma. Kartais patyliukais prapliupdavo raudoti, lyg išgirdusi, kas dedasi širdyje.

Bet nuo to nė kiek nepalengvėdavo.

Ji mylėjo tą vyrą. Mylėjo beprotiškai.

Buvo laiminga vien todėl, kad buvo jis. Net tada, kai nelaukė atsako į savo meilę. O dabar?.. Ko jai laukti dabar? Gyventi prisiminimais, amžiams pasilikti toje liūdnoje šventėje?

Ji atsidūrė tamsoje, bet matė blausų mylimų akių spindesį ir visomis mintimis save drąsino, kad vienintelė išeitis jai —

pasitraukti iš šio pasaulio. Taip, taip, juk gerai pagalvojus, kas čia baisaus? Būdama abejinga gyvenimui, gali būti abejinga ir mirčiai. Ir tada jie susitiks. Visa širdimi jaučia — susitiks ten, kur ir vėl bus laiminga.

— Živile!.. Dukrele...

Mamos balsas išblaškė visas mintis. Negi ją vėl išdavė pa-

ūmėjęs verksmas?

— Nemiegi? Kelkis, vaikeli, tau skambina...

Ji prisidengė antklodės krašteliu paraudusias akis, nė nepažvelgdama ton pusėn, kur šlamėjo naktiniai marškiniai ir girdėjosi neramus kvėpavimas.

— Pasakyk, kad manęs nėra.

Bet mama nesujudėjo. Stovėjo įsisprendusi į durų staktą ir rūpestingai stebėjo dukrą, kurios pastarųjų dienų sielvartas buvo suprantamas, bet vis dėlto kėlė nerimą.

421

— Iš ligoninės skambina... Kažkokia mergička, sako, kadais kartu dirbote. Matyt, vaikeli, turi bėdą, eik...

Ir vos dukrai ėmus keltis iš lovos, pati nuėjo į virtuvę.

Uždarė paskui save duris. Nenorėjo smalsauti. Ir to, ką perskaitė apie Donatą laikraščiuose, dukrai nepasakojo. Kam skaudinti širdį, jeigu ir ji pati įsitikinusi: nebuvo jis mafiozas, nebuvo... Apie gerą žmogų niekam neįdomu skaityti.

Ji pakilnojo ant viryklės pūpsančių katiliukų dangčius, dirstelėjo į šaldytuvą. Ne, prie maisto nė neprisilietusi. Ir arbatos puodelis apypilnis. Nieko nevalgo, o juk taip dar kokią ligą gali įsivaryti. Verkia per dienų dienas, akyse nyksta, o bene čia ką pakeisi?..

Ji kantriai lūkuriavo, kol už durų nutils dukters balsas.

Vienu tarpu lyg aiktelėjo ir išsyk karščiau sušneko. Živilės mamai rankas kojas atėmė pagalvojus, kad vėl kažkas nutiko.

Juk vidurnaktį skambantis telefonas — jau pusė nelaimės.

Vos sulaukė, kol pasibaigs tas pokalbis, ir, atskubėjusi į

dukros kambarį, išvydo ją skubiai besivalkstančią.

— Kas atsitiko, Živile? Kur tu susiruošei?..

— Į ligoninę... — ji nė nedirstelėjo motinos pusėn, lyg sugaišta akimirka ką nors keistų. — J i e vėl šaudosi...

— Ką? Ir vėl!.. Ojėzau!

Ji stvėrėsi už krūtinės ir suakmenėjo tokia pamaldžia poza.

— O . . . o ką tokį dabar?

- — Tu jo nepažįsti.

— Bet iš Donato draugų?

— Nesvarbu.

— Tai gal Viktorą?..

v

— Dar ko prisigalvosi! — popikčiai tarstelėjo Živilė skubėdama į prieškambarį. — Ovidijų, Donato draugą...

Paskutinį žodį mergina ištarė su abejone. Draugą?.. Ar tik ne jo drakoniški siekiai atvedė Donatą prie žūties slenksčio?

422

Juk visi draugai buvo laidotuvėse, tik jis maišėsi po žiopsan

čią minią lyg koks raupsuotasis. Kodėl?..

— O jėzusmarija, — dūsavo mama, — kas dedasi ant svieto... Nė karo nereikia. Tokie jauni... Kaip kad Mikalda sakė — žus žmonės be karo, žus... Va ir prasidėjo, jau prasidėjo.

Živilė čiupo paltą nuo pakabos ir tiktai jau lipdama laiptais apsivilko. Kuo toliau nuo mamos pranašysčių! Ji ir pati, vos išgirdusi žinią, kad ligoninėje vėl sujudimas, iškart pagalvojo apie Viktorą. Kalbėjo jai Ovidijus, kad jis apsistatęs svetimais žmonėmis iš Kauno, ir iš tos intonacijos, su kokia jis persakė tą naujieną, tikrai galėjai pagalvoti tik Donato brolį

esant kaltą, jog jis per laidotuves stypsojo ant gatvės tarsi koks šuva. Bet kad patį Ovidijų... Ačiū Dievui, tik lengvai su

žeistas. Ne taip, kaip tas vaikinas, per sprogimą žuvęs vietoje.

Išbėgo į šaltą naktį, ir taip skubėti jai pasirodė kvaila. Galėjo bent taksi išsikviesti. Ir apskritai vėl ėmė kankinti įtarimas, kad šūviai į Ovidijų — tai tik kerštas už jos mylimojo mirtį. Bet kaip jie nesupranta, jog tai beprasmiška? Panašiai ir ji jaustųsi, tačiau Ovidijus ne toks. Nuojauta sakyte sakė, jog negali pasaulis taip išsigimti, kad draugas pakeltų ginklą prieš draugą. Ir jeigu tarp jo ir Viktoro užvirė žūtbūtinė dvikova, tai tik ji, niekas daugiau, gali sutrukdyti trokšti vienam kito mirties.

Taip galvojo ji sėdėdama taksi, kuris lėkė per apmirusį

miestą. Kai pagaliau priekyje sužibo ligoninės šviesos, Živilė

pajuto, kaip kiekvienas atšvaitas rėžiasi į atmintį, lyg norėtų

ten ilgam pasilikti.

Kai išlipo prie ligoninės, neišvydo nieko tokio, kas liudytų, kad vienas garsiausių miesto mafiozų slepiasi už bejausmių mūrų. Nesimatė jokių policininkų, nešmirinėjo joks skustagalvis. Apsiriko. Kai sena bičiulė, dar iš tų laikų, kada 423

abi dirbo traumatologiniame skyriuje, vedė ją laiptais, pro kito aukšto duris ją pervėrinėjo slapti žvilgsniai. Pamatę viso labo tik moteris, plačiapečiai vyrukai išslinko ant laiptų, nusidriekdami jais lyg kokia gyva grandinė. Ko jie saugosi?..

Tada jos bičiulė pakuždėjo: niekas nežino, kad tas mafiozas čia, liepė laikyti liežuvį už dantų, bet ji neištvėrė jai nepaskambinusi. Todėl ir seka kiekvieną, juokingi kokie, tiesa?..

Ir palatą, kurioje jis guli, laiko užrakintą. Bet ji turinti raktą, nes privalo kas keturias valandas leisti antibiotikus. O kas dėjęsi, kai jį atvežė!.. Visas gydytojų konsiliumas buvęs susirinkęs, lakstę ant pirštų galų lyg prieš miesto merą! Tarsi mirtimi vaduotųsi, o juk iš tikro — viena kulka perėjo kiaurai petį, kita kliudė koją, o dar trys — nepatikėsi, cha cha...

tiesiog į sėdynės minkštimą!

Bičiulė nurimo tauškėti tiktai patekus į ilgą reanimacijos skyriaus koridorių, kuriame tvyrojo apgaulinga rimtis. Pavyzdingai savo vietoje prie naktinio stalelio sėdi skyriaus budėtoja. Ir palatose tiktai tyliai kuždamasi. Nemiegantys ligoniai gyvai aptarinėja prieš valandą pasibaigusią operaciją?..

— Čia, ateik, Živile, čia, — kvietė seselė rodydama į praviras procedūrinio duris. — Užsimesi chalatą, o tai vyriausiasis gydytojas ims karksėti.

Bet visų pirma ji užkaitė arbatinuką. Tada ištraukė iš

spintutės nediduką stiklainį, ir Živilė neklydo manydama, jog jame teliūskuoja po visų procedūrinių badymų nukniauktas spiritas. Iškalbingai pakilnojo sulčių butelį. Atskiesti grame-y

lį? — klausė seselės akys, bet Živilė ryžtingai numojo ranka ir pati spintoje susirado chalatą.

— Tu įsivaizduoji, — kalbėjo spiritinių kokteilių mėgėja, — nueinu aš suleisti vaistų, o jis guli toks ramus, atrodo, su angelais šnekasi — ir staiga kad griebs man už kojos!.. Net 424

cyptelėjau, kaip išgąsdino. Iškart visi jo mafukai nosis sukišo.

Jis buvo geras tavo Donato draugas, tiesa?..

— Taip. Jie turėjo bendrų reikalų.

Buvo, buvo... Visi malonūs prisiminimai prislėgti praeities akmeniu. Ir ji — be jokio noro gyvenanti nebe savo, o likimo primestą gyvenimą. Kažkas viduje apsivertė. Vėl pagalvojo apie Donatą. Mintys apie jį kaip sunki, neišgydoma liga plinta atmintyje ir išsilaksto po visas kerteles. Sprogimas

" po sprogimo, o ji ir taip silpna.

O Ovidijui nieko rimto. Lyg būtų su pačiu velniu sudaręs sandėrį. Seselėms sijonus kilnoja. Šaiposi iš savo likimo. Ko ji čia atsivilko?..

— Tu dirbi kur nors? — pasiteiravo draugė, baigusi plikyti kavą. Vienas puodelis garavo priešais susimąsčiusią Živilę.

— Ne.

— O kodėl išėjai iš stomatologinio kabineto? Per mažai mokėjo?

— Nepasakyčiau... Paprasčiausiai jis užsidarė. Turbūt ir visai dingo iš miesto. Visą dokumentaciją, kuri liko pas mane, išsiunčiau paštu...

— Užsidarė? Iš kur ištraukei? — draugė darėsi keistai ne-pakanti. — Kokia to dantisto pavardė?.. Berods Saikus? Taip?

Juk jis išsikraustė į kitą vietą! Naują kabinetą atsidarė. O kas per iškabos, kas per remontai! Laiptai marmuriniai, langai v

plastikiniai — tikros klinikos. Zinai, kas dabar dirba tavo vietoje? Ogi Ramunė! Pameni, anksčiau su ja pamainomis keisdavausi.

— Vadinasi, aš jam buvau per prasta.

— Tu per prasta? Nenusišnekėk. Toji Ramunė pinceto nemokėjo paduoti, atkišdavo kaip cigaretę, kurią reikia pridegti! Zinai, kodėl ją paėmė, o tave — fit į gatvę? — Ir ji apsidairė, nors durys buvo užsklęstos. — Turi smagų užpa-425

kalį... Kaip tik naktinė pamaina, taip, būdavo, ir duodasi lyg katė su visais gydytojais...

Živilė gėrė kavą tylėdama.

Saikus atsidarė naują kabinetą, o jai nė žodžio... Nebepatikima. Mafijos merga. Labai jau gudriai pasielgė. Ji ir pati būtų metusi tą darbą. Juk ketino dienas ir naktis atiduoti tam, prie kurio kapo kasvakar atsiranda. Ateina, kai sutemsta. Kai nebelieka kapinėse pašalinių, tik ji — lyg iš tos tamsos ir sutverta. Šūvis, didinga ir liūdna eisena po jo, o paskui karstą gyvieji — štai jos kasdieninis penas apmąstymams prie atšalusio židinio su katinu, kurio kailio šilumos nebejaučia.

Niekuo nebetiki, tik mirtimi, ir žodžiai: „laimingai pasimirė"

įgavo visai kitokią prasmę. Kur kas gilesnę.

Draugė aptilo. Tarsi įsisąmonino pagaliau, kad priešais save mato tragedijos paliestą moterį, kuriai vargiai įdomūs jos įspūdžiai.

— Eime, — pakilo Živilė, — parodysi, kur ta palata.

Dvi moterys baltais chalatais nužingsniavo koridoriumi.

Laikydama rankose dėžutę su švirkštais, Živilė atsikratė nerimo. Prasilenkė su kažkokiu gydytoju, bet jis nė kreiva akimi nedirstelėjo į ją. Abejingai nužvelgė ir šiurkštaus veido vaikinas, besitrinantis kaip tik apie tas slaptingąsias duris, kurios tikrai buvo užrakintos. Spynos trakštelėjimas tarsi įspėjo, kad ji tuoj tuoj atsidurs kažkokiame narve. Juodų minčių narve, ten, kur savo šešėlį meta mirtis.

Neleido draugei sekti paskui. Vos patekusi į blausiai ap

šviestą patalpą, Živilė pajuto, kad ji ir kūnas, kurio neaiškius kontūrus įžiūrėjo pooperaciniame gulte, tarsi vienu du liko visame pasaulyje. Tame kitame, kur meilę bando įveikti pati tikriausia mirtis ir vis šaukia naujas, skambindama atpildo varpais.

Luktelėjo, kol akys apsiprato su prieblanda. Erdvi palata.

Televizorius, minkštas kampas, o prie lango šaldytuvas. Pa-426

prastas mirtingasis apie tai gali tik pasvajoti. Tokiomis privilegijomis naudojasi vien visuomenės išrinktieji. Nuo bandito iki aukšto policijos pareigūno. Demokratiška, nieko nepasakysi. Padėjo dėžutę su švirkštais ant stiklinio stalelio su vandens grafinu ir pasisuko ten, kur baugiai baltavo antklodė.

Ji ketino prieiti arčiau, atsistoti priešais tą visiškai nebe-plėšrų veidą užmerktomis akimis, bet ją išgąsdino atmesta ranka, tarsi atskirta nuo kūno. Delno rievės juodavo nuo sukrešusio kraujo, o pirštai, lyg pajutę jos akių smygį, išsitiesė ir vėl susigniaužė. Menkas krustelėjimas išdavė šiurpią gulinčiojo energiją.

Su kokiomis pabaisomis jis grumiasi savo sapnuose?

Ovidijus sujudėjo. Veidas sužvilgo nuo prakaito, ir jame atsirado du tamsūs plyšeliai. Jie nukrypo j Živilę. Lūpos išsilenkė, atidengdamos ploną dantų liniją. Veidą užvaldė nuostaba, ir jis tylėdamas vis žiūrėjo į Živilę, kol šiaip taip išstūmė:

— Tai tu?..

Živilė linktelėjo. Tada Ovidijus užsimerkė ir vėl praplėšė

akis. Pažvelgė į ją su jauduliu. Niekada taip nebuvo žiūrėjęs.

— Ko jau ko, bet tavęs nesitikėjau čia išvysti. Kaip sužinojai, kad aš čia?

y

Valandėlę jie abu tylėjo, bet Živilė nusuko akis į šalį, lyg būtų buvusi tuščiai paklausta.

— Kas čia darosi, Ovidijau? — jos balsas sutrūkčiojo. —

v

Saudotės kaip pamišę, visą miestą ir toliau šiurpinate! Donatas... Paskui tas sprogimas, dabar tu... Kas tave užpuolė? Sakyk man tiesą — juk Viktoras, taip?..

Ji atsisuko ir sustingo laukdama atsakymo. Zylė skeptiškai sučiaupė burną, ir jo veidas atgavo tą patį nepakantumą, su kuriuo jis rodydavosi tarp žmonių. Pasirėmęs sveikosios rankos alkūne, kiek aukščiau kilstelėjo sutvarstytą petį. Pasklido kažkokių vaistų, nelyginant jodo, kvapas.

427

— Ko tyli?..

— O ką aš turiu sakyti? — garsiai atsiduso. — Tai ne moteriški reikalai, Živile.

— Aš matau tave neabejojant, jog tai jis!.. Man... man trūksta žodžių!

Ji paėjėjo į šalį, tarsi pasitraukė nuo savo balso, kurį kaustė graudulys, ir atsisėdo į minkštakrėslį. Sugraibė nosinaitę, bet nieko su ja nedarė, sėdėjo nuleidusi rankas, nudelbusi akis į grindis.

Ovidijus klausėsi nutolusio alsavimo. Galėjo kilstelėti smakrą, ir to būtų pakakę, kad vėl ją išvystų, bet bijojo tose giliose juodose akyse išskaityti pasibjaurėjimą juo.

— Živile, aš nenoriu apie Viktorą taip blogai galvoti, kaip jis apie mane, — ištarė gerai apgalvotus žodžius. — Bet jis skuba, labai skuba ir daro klaidą po klaidos. Nežinau, turbūt yra apakęs iš pykčio. Pakviečiau normaliai pasikalbėti, ir štai kaip išėjo.

— Jis prieš tave nepakeltų ginklo!

— Žinoma, tai buvo ne jis. Kur kas aukštesnis... Bet ką čia spėlioti!.. Gal ir geriau būtų, jei būtų pribaigę. Neliktų

jokių galvosūkių.

Ovidijų suėmė apmaudas. Tikrai pasijuto kaltas, kad tebėra gyvas. Kai visą laiką teisdavai kitus, save teisinti labai sunku. Ypač šiai moteriai, kurios vardą tariant kažko įkaista oras. Ir jam pasidingojo, kad laidotuvių dieną, kai, regis, abu buvo tokie nelaimingi ir jis neieškodamas bėrė švelnius žodžius, iš kurių ji nesišaipė, bet matė — ėmė į širdį, — tąkart buvo ne jis. Ne jo rankos sulaikė ją puolančią į gatvę.

Ne savo glėby leido jai išsiverkti. Juk viskas pasikeitė. Po to užpuolimo prie mokyklos, juolab kad ji prasitarė dėl Viktoro, — o tai baisiausia, — neišvengiamai turėjo sau atsakyti į

tą klausimą...

428

Ir susikaupė. Jis turi žinoti. Net jeigu ji nesuprastų, kaip jam tai svarbu.

— Pasakyk man... Tu manai, kad mano kaltė, jog nebėra Donato?

-— Nežinau.

— Kaip nežinai?.. Sakyk, nebijok!

Bet ji dar atkakliau pakartojo:

— Nežinau. Kas jis bebūtų, aš jį seniai prakeikiau. Ne tai svarbiausia.

— O kas tada?

v

Jį apėmė nusivylimas. Živilė nusiteikusi priešiškai. Neišsiduoda. O jis kaip kvailelis apsidžiaugė vos ją išvydęs. Mintyse palygino su angelu. Bet ji saugo, regis, tik Viktorą.

— Pažadėk man... prisiek, kad jo neliesi.

— Net jeigu ten šaudė jo žmogus?

— Taip nebuvo.

Akimirką Ovidijus apmirė. Palaukė, kol susilpnės pasiutiškas tvinkčiojimas smilkiniuose. Tada, nepaisydamas gelian

čio skausmo, kaip visada kad būna pykčio akimirkomis, pasitaisė patogiau kietame it karsto lentos guolyje. Ruošėsi iškloti visas aplinkybes, kurios rodyte rodo, iš kurios pusės atzvimbė

kulkos. Juk Živilė nieko nežino!.. Ir jo gyvybė jai atrodo šiaudo neverta! Bet vos susidūręs su jos žvilgsniu, staiga suvokė, kad ne jo jėgoms priversti merginą tikėti žodžiais, tolygiais nuosprendžiui.

— Gerai... — sugriežė jis dantimis, — prisiekiu. Prisiekiu, kad greičiau nei po mėnesio būsiu lavonas. Patenkinta?

Jai iškrito nosinaitė iš rankų. Pašoko, bet liko stovėti lyg pritrenkta.

— Ne, ne! Nekalbėk taip! Kaip tu nesupranti, Ovidijau, kad man darosi baisu, vos pagalvojus, jog tu su Viktoru —

mirtini priešai. Dieve, Dieve, iš kur tokia neapykanta? Juk Donatui jau vis vien...

429

Ovidijus mintyse susikeikė. Pakreipęs nuo tvarsčių išsipūtusį petį, atsargiai nusisuko į sieną. Tegu galvoja ką nori.

Girdėjo ją prisiartinant. Kam?.. Juk neįmanoma išvysti, kas dedasi jo širdyje. Bet vis vien pajuto savotišką dėkingumą. Jei manytų, kaip ir visas likęs pasaulis, kad jis patvarkė Donatą, išvis nė kojos nebūtų atkėlusi. Juk sakė — seniai prakeikė. O

gal jai to ir gana?.. Gyvenimu nusivylusį žmogų visada apima apatija, jis nieko nebenori.

— Ovidijau... Aš žinau, kad viskas tavo rankose. Todėl ir atėjau čia. Susitaikyk su Viktoru.

— O kodėl tau nepakalbėjus su juo?

— Aš jo nepažįstu taip, kaip tavęs, — tyliai atsakė. —

Ir jei...

Ji nutilo. Nors Ovidijus vis dar buvo nusisukęs, bet regėjo tą veidą vokų tamsoje, ir jį užliejo tokia ramybė, kad nebe-kamavo jokios mintys apie gyvybę ir mirtį.

— Jei tau tai labai svarbu, — vėl išgirdo, — jei nori žinoti mano nuomonę, tai pasakysiu... Aš netikiu, kad tau reikėjo Donato mirties.

— Tu rimtai tai sakai? — atsigręžė įdėmus veidas.

— Taip.

Ji kietai suspaudė lūpas, lyg užtvirtindama savo žodžius.

Ovidijus nuščiuvo. Visada dėl to kaltindavo jos žvilgsnį.

y

Smerkiamą ir atšiaurų. Kaip matant žudiką. Bet šįkart Živilė

į jo nedrąsią šypseną žvelgė rimtai. Paėmus jam delną, nesipriešino. Ovidijus troško, švelniai suspaudęs, ilgai ilgai jį

laikyti, bet nuvėrė mintis, kad toks gestas, tegu ir neapsakomo dėkingumo įkvėptas, jai gali sukelti vien liūdesį. Todėl ir paleido tuos jaudinamai šiltus pirštus.

— Ačiū, kad manimi patikėjai, — net prikimo Ovidijus. — Maniau, kad tas prakeiktasis — tai aš. Nieko, dabar jau lengviau... turi būti lengviau...

430

— Tu baltas baltas... Prastai jautiesi?

Netikėdamas, kad jos balse šmėkštelėjo rūpestis, jis išplėtė akis. Pagaliau galėjo į ją žiūrėti atviromis, nebijodamas žiauraus atkirčio.

— Niekis... Keli įdrėskimai, išsikapstysiu.

v

Živilė supratingai palingavo galva:

— Ir už tai niekam nekeršysi?

Dabar jau pažvelgė įjį su viltimi. Pirma viltis po praverktų naktų. Ovidijus sulaikė šypseną. Kerštas — labai jau nekaltas žodis. Tokie kaip jis niekam nekeršija, o šalina priešus.

v

Ar Viktoras jam priešas? Jei Živilė patikėjo juo, jis turi atsakyti tuo pačiu. Kitaip būtų labai neteisinga.

— Gali būti rami — Viktorui nekeršysiu. Prisiekiu.

Ji luktelėjo, kol aplink juos susitvenks tyla.

— Gerai, man metas eiti. Sveik greičiau.

Sutarškėjo nuo stiklinio staliuko pakelta metalinė dėžutė

su švirkštais, ir tas garsas priminė gūdų trinktelėjimą į rūsio langų grotas. Ar ras jisai jėgų suvaldyti mintis apie atpildą?

Nu-ža-vin-ti... Atimti pralaimėjusiojo šypseną, o nugalėtojo pasilikti sau. Jis jau dabar nugalėtojas. Nors... gal tik nugalėtas tos moters...

— Živile!..

Ji jau žengė pro duris, bet šūktelėta atsigręžė. Taisyklingas veido ovalas, apgaubtas juodų plaukų lanko. Švelnūs bruožai nugludinti tragiškų išgyvenimų. Nedažytos lūpos.

Pilkšvi ratilai po akimis. Oda išgraužta, šiurkšti nuo ašarų.

Užgrūdintas veidas. Tokios moters meilė neįkainojama... Dėl jos nudėtų bet ką!..

— Kas dar?.. — paklausė.

— Aš tau galiu paskambinti?

— Paskambinti?

— Taip. Kada nors tau paskambinti... Galiu?

. 431

Ji valandėlę atrodė susimąsčiusi.

— , 0 kam? — patraukė pečiais.

Jie žvelgė vienas į kitą. Neturėjo ką pasakyti. Živilė išėjo ir, kaip pasirodė Ovidijui, oriu mostu uždarė duris. Kokiais žodžiais reikėjo nusakyti tą norą kaskart girdėti jos balsą?

Prakeikimas!.. Jis visada daugiau nutyli nei pasako, o jei ir kalba, tai stačiokiškai, nė kiek negudraudamas. Et! Gaują banditėlių lengviau suvaldyti nei atlaikyti tos vienos moters žvilgsnį. Pasitikėjimo nelieka, lyg koks skersvėjis pertraukia visas mintis, ir sumanumo, regis, pakaktų tik kokiai kvailystei iškrėsti. Kaip tada — didžiausios rožių puokštės prie jos durų! Padeda ir nueina. Nei juoktis, nei verkti. Kvaila romantika!

Sveikąja ranka įsikibo į gulto atbrailą. Slidi, rupūžė!..

Įtempė raumenis ir pamėgino keltis. Nuliejo skausmas, sudūrę, bet nepasidavė. Lyg bausdamas save už neryžtingumą, kentė skausmą ir galynėjosi, kol prisitaikė atsiremti mažiau skaudamu šonu. Stai taip. Gana gulinėti, jis sveikas kaip jautis.

Nieko gero nenuveiksi taip vienam prakaite drybsodamas...

— Tu tik pažiūrėk!.. — kartu su šviesa iš koridoriaus pasigirdo šūksnis. — J a u nori keltis!

Ant slenksčio stovėjo vyras ilgu paltu. Jam už nugaros šmėsčiojo Grušas. Tarsi abu netikėjo savo akimis: vos kelios valandos po operacijos, ką tiktai kulkos išrankiotos, o jau kelia galvą. Ovidijus pažino komisarą. Ne, tokios aukos pastangos komisaro nė kiek nesužavėjo.

— Gulk, gulk!.. Baltas kaip nabašnikas, siaubas, kaip atrodai! — Ir jau pasisukęs į Grušą, sukomandavo: — O tu lik ten! Ir duris gerai uždaryk.

Toks netikėtas pareigūno pasirodymas grąžino Ovidijų į

tikrovę. Bene kas atsitiko?

Komisaras apžvelgė palatą. Svaru, net prieblandoje tviska. Priėjęs prie Ovidijaus, tėviškai uždėjo ranką ant peties, ir 432

šis, praradęs pusiausvyrą, vėl atsigulė. Naktinis svečias neieškojo elektros jungiklio, tik žaliuzes atitraukė ir trumpam užsižiūrėjo į nakties tamsą. Ovidijus laukė, kol jis prabils pirmas, bet kadangi vėl pasijuto tylomis nužiūrinėjamas, abejingai paklausė:

— Tai kas mieste girdėti?

— Nieko. Kol tu čia, ramu kaip bažnyčioje. Tuščias miestas, visi laukia, kas bus... Sužinojai, kas j tave šovė?

— Dar ne...

— Bet ką nors įtari? Juk taip negali būti — ėjo kažkas pro šalį ir sugalvojo išbandyti pistoletą! Kas žinojo, kad tu ten atvažiuosi?

— Išsiaiškinsiu, — sumurmėjo Zylė, — viską pats išsiaiškinsiu...

Komisaras šaltai truktelėjo pečiais.

— Ką tik sužinojau, — kalbėjo jis sausu tonu, — kad link Klaipėdos juda keturios kauniečių mašinos. Vien bandiūgos, iš snukių matyti...

— Iš kur ištraukei?

— Inspektoriai pranešė. Buvo sustabdę prie Rietavo tilto.

Kur jie daugiau važiuos? Žiemą į Palangą? —Jis patylėjo. —

Vadinasi, čia važiuoja, pas tave į svečius. Turbūt nori kaip reikiant paspausti. Ką žadi daryti?

Zylė nieko neatsakė. Gulėjo ramiai, tarytum ką tik iš miego pabudęs ir nesusigaudydamas, ko čia jam kvaršina galvą.

— Jei pulsi su jais aiškintis, bus blogai... — j o balse atsirado kažkoks negerumas. — Vėl „Aras" išlįs, sukrus generalinė prokuratūra, jau ir taip ramybės neduoda dėl to sprogimo miesto centre. Aš galiu juos visus per vieną naktį susemti...

— Nereikia!

— Bet kodėl? Duosim pliuchos vienam, kitam. Gal kuris, žiūrėk, ir leptels, ko jie, rupūžės, į Klaipėdą atlindo...

433

— Pasakiau — nereikia! Pats!..

— Pats, pats! — suniurnėjo komisaras. — Tu, berneli, stovi ant ribos, negi nesupranti? Tavimi nori užsiimti rimtesni nei ta Stuparo šaika. Kas tie taviškiai?.. Pienburnių kompanija! Pradėsite čia šaudytis, tai kaipmat visus susems. O

jiems kas? Nevietiniai. Išvažiuos, iš kur atmovę...

— Nieko baisaus nebus, — paniuro Zylė. — Jei lekia visu tabalu, tai tik vaidina. Žinau aš tas kaunietiškas manieras! Jie tokius maršus vadina psichologiniais chodais. Pašustrins po kavines ir restoranus ir išvažiuos...

— Arba visus apkraus nalogais, — toliaregiškai pastebėjo pareigūnas, linksodamas virš gulto it koks balkšvas gyvūnas. — Klausyk, manau, su tais visais pasišaudymais viskas aišku. Tai juk to Dragūniuko darbeliai!.. Ir visi tie kauniečiai, jam pašvilpus, lekia. Pylė į tave, tavo naparniką ant trotilo pasodino. Tau neatrodo, kad jis taiko toli eiti?.. Kaip čia ka

žin būtų, jeigu jie tavęs atsikratytų? Donatas turėjo didelį autoritetą tarp verslininkų, todėl, galimas daiktas, jie norėtų likti jo brolio valdžioje.

Zylė nusišypsojo. Turėjo nuduoti, kad tokie drąsūs spėjimai jo nė kiek nepaveikė. Bet logiška... Tiktai Viktoro kitoks kraujas. Nors buvęs zonoje, sėdėjęs, nors sugebėjo ir

„stupariniams" baimės įvaryti, bet visas j brolį — asmeninis gyvenimas aukščiau visko. Nei pinigai, nei garbė jo nejaudina.

— Sakysi, šneku nesąmones? — neatstojo komisaras.

— Pasakos! — tvirtai tarė Zylė. — Tegu pabando imti mūsų objektus. Kitą rytą vėl mano žmonės prisistatys. Niekas jiems nemokės. Ne, jie mąsto kažką kitką.

— Tai, vadinasi, nežinai, kas čia visą tą košę užvirė?

— Neturiu žalio supratimo.

— O Stuparas?

Zylė garsiai išpūtė orą.

434

— Velnias žino!.. Aš greitai pradėsiu savo šešėlį įtarinėti.

— Oi, su tavimi, žiūriu, nesusišnekėsiu, — atsiduso ir komisaras, grūsdamas rankas į palto kišenes. Iš ten kažką ištraukė ir laikė saujoje. — Bet į vieną klausimą, nors ir su šikna, Ovidijau, galvok, o turėsi atsakyti. Prieš čia ateidamas buvau priimamajame. Dėl viso pikto apžiūrėjau tavo drabu

žius. Sakau, ras koks pieška šovinių ar granatą kokią, tildyk paskui... Nieko ten blatno, išskyrus va šitą... — j o pirštuose suspindo kažin koks niekutis. — Buvo kišenėje su sėmkomis.

Zylė ištiesė ranką. Įšilęs metalas. Tikrai ne šovinys.

— Na ir kas čia tokio? — vartė prieš akis tą metalinį

daikčiuką. — Radau. Šūdniekis, miniatiūrinis peiliukas...

Koks čia kriminalas?

— Labai paprastas... Tai pakabukas nuo mašinos raktelių. O kokios mašinos spynelėje jie lindėjo, žinai? Tos pačios, dėl kurios tavo žmonės pusę miesto į mišką išvežė. Pameni, kažkas paskambino į policiją ir pranešė, kad dingęs automobilis stovi prie treko. Ten ir radome. Bet kada tu spėjai tą, kaip sakai, šūdniekį nuo raktų atsegti?.. Tokį ir aš pats broliui lauktuvių iš Suomijos parvežiau...

Zylė susiraukė nelyg iš skausmo.

— Bliad !.. Jei taip, paveikslas ima ryškėti!..

5

— Kas?.. Kas ima ryškėti?

Zylė, tarsi atsipeikėjęs nuo savojo šūktelėjimo, negrabiai pajudino kojas, lyg ieškodamas ūmai prireikusios stiprybės.

Išpylė karštis, tarsi tik dabar išvengus žadėtos mirties. Mintis vijo mintį, ir čiupinėdamas tą niekutį, pajuto palengvėjimą: jis laiko rankoje įkaltį. Labai rimtą įkaltį.

— Aš prisimenu, dabar kuo aiškiausiai prisimenu, kur jį

radau, — sumurmėjo jis, o rambų veidą užgulė tamsus šešėlis. — Toje sodyboje... O tą vakarą jis trynėsi kavinėje...

Sutampa, viskas sutampa... Nu, bliacha, ir užtaisė! Vos tarpusavyje neišsikapojome!

Komisaras, pastebėjęs tą atoslūgį vaškiniame veide, nebežinojo kur dėtis nuo nerimo. Bet kuo čia dėtas tas pakabukas?..

Visiškai neaišku. Sodyba, kavinė — kalba kaip sapnuodamas, o jam jau rytoj iš departamento paskambinę išūš visas ausis, bene atsiginsi tuščiais pažadais?

Bet kad ir kaip prisispyręs kamantinėjo Ovidijų, nieko konkretesnio neišpešė. Išsisukinėjo miglotomis frazėmis, tarsi bet koks išsprūdęs žodis ar, neduokdie, pavardė juodu ant balto gultų į apklausos protokolą.

— Nebeklausinėk, dziadzka, jau nebeklausinėk, — pagyvėjusiu balsu vėsino komisarą nusikalstamo pasaulio autoritetas. — Man pačiam dar reikia daug ką išsiaiškinti.

— Bet tu žinai, kas nušovė Dragūną? Ar kas tavo naparni-kui šikną sudraskė? — irzliai spyrėsi pareigūnas. — Rupūs miltai! Tu vienas čia nieko nepadarysi! Klok tiesiai šviesiai — kas?

Zylė į jį nebekreipė dėmesio. Atgavo pasitikėjimą. Triumfo šypsenėlė įsidegė jo išvargusiame veide. Ir jo primerktų

akių žvilgsnis nenuslėpė rūpesčio, kad jam teks dar nemažai nuveikti.

Visa tai erzino komisarą, ir tik beveik rimtai jam pagrasinus, jog nesiruošia ir toliau dangstyti neprotingų Zylės žingsnių, šisai sukluso.

— Taip, taip!.. — piktdžiugiškai tarė pareigūnas, retkar

čiais panėšėjantis į Šeimos lyderio sunkiai nusakomo verslo v

partnerį. — Ant jūsų galvų kabo tas Smakovas, manai, nežinau?.. Jei dabar ir vėl!..

Jis nutilo nebaigęs. Zylė sugavo jo veidą ir šaltai atrėžė: v

— Dėjau aš ant to Smakovo!.. Kas jį užvertė, to nebėr...

O man kas? Dzin!

Jis tarsi ketino parodyti nepadorų gestą visai policijai su tais mistiniais departamentais, bet prakeiktos žaizdos neleido daryti staigių judesių. Ir komisaras nusiramino. Pasitenkino 436

išlupęs pažadą, kad joks karas nebevyks miesto gatvėse ir į

kriminalines suvestines nepapuls joks užsakytas nužudymas.

Kapoti pareigūniški žingsniai nutolo koridoriumi. Iš tiesų, pagalvojo Ovidijus, nuo meilės vienai moteriai ir neapykantos visam likusiam pasauliui vienas šuolis.

— Grušai!.. Ateik čia!

Sis mikliai išdygo ant slenksčio. Kaip kareivis. Vietoj pataikūniškos šypsenos sublizgo stora auksinė grandinė ant kaklo. Ir žiemą vaikšto pusplikis, demonstruodamas savo raumenis. Zylės paprašytas, pripylė stiklinę vandens ir nepratardamas nė žodžio laukė, kol galės paimti tuščią. Buvo įsitempęs. Nujautė, kad pokalbis su komisaru apvertė visus jų planus aukštyn kojom. Tokį susijaudinusį Šeimos lyderį paskutinį kartą matė tik tada, kai tūpčiojo šalia kraujuojančio Mauro.

— Na štai, — atsidūksėjo Zylė, ieškodamas patogios padėties sutvarstytam kūnui, — gyvatę šildžiau užantyje... Kurva, kurva!.. Gavau dar vieną pamoką: niekada nepadėk blogiems žmonėms, nes pats kentėsi nuo jų blogio!.. Kur Lugeris?

Grušas virptelėjo. Oi, kaip nenorėtų, kad kada nors su tokiu pykčiu Zylė ištartų jo pravardę!

— Nežinau... O kas yra?

— Tas, kad tą gaidį, bra, laikas versti iš koto.

— Saaa-kai?..

—Jis, bliad'!.. Nuo jo viskas prasidėjo!.. Tik neaišku, kas dar čia įsimaišęs.

Ir Zylė parodė suvenyrinį peiliuką su skylute raktų žiedeliui įverti. Papasakojo, kaip tas daikčiukas atsidūrė pas jį, o vėliau ir komisaro rankose.

— Tai išeitų, — pagaliau ėmė susigaudyti Grušas, — jis specialiai pakirto tą tačką, kad mus sukiršintų su „gtupariniais"?

— O kam daugiau?.. Jis kuo puikiausi^žimjjo, kad prieš

tą mentų mentą aš negaliu pasišikti. O dar, kaip tyčia, tuo-437

met mūsų santykiai buvo įtempti. Mane įtarinėjo dėl vieno čiuvako užvertimo, turėjau ševelintis, kitaip Maurui būtų buvę nemalonumai...

— O Maurą?.. Manai, jis?..

— Nežinau.

— Bet jeigu taip, tai Doncę...

— Na, na, — įsisprendė visu akių pilkšvumu Zylė, — vėl sakysi, kad aš?

Grušas pasimuistė. Pro šnerves išpūtė orą. Prasideda!..

Negyvai užės. Rado savyje drąsos, ne kaip kiti „zyliukai", pasakyti į akis savo patronui, ką galvoja. Jam tada vaidenosi paprasta schema: Zylė — Doncę, o Viktoras su ta gauja kauniečių — brolio žudiką. Klasikinė razborų scena, ypač kai dingsta tokie pinigai. Tiesa, išklausęs tą rizikingą versiją, Zylė

karštai paspaudė jam ranką, bet nežinia — dėkodamas už

nuoširdumą ar jo patikinimą, kad, nieko nepaisant, jis, Gru

šas, visada stovės jo pusėje.

— Tai taip išeitų, — toliau svarstė jis, — kad Viktoras su tais mordovorotais iš Kauno nė prie ko? Gerai, o kas tada šaudė į tave prie mokyklos? Juk net aš nežinojau, kad tu varai su jais susitikti! Negi Lugerio kirasas suveikė ir jie tarė: vsio, tave reikia nuimti? Ko jie dabar nesirodo? Nei skambina, nieko... Juk ligoninės kieme galėtume pasišnekėti.

Nė pats Zylė dorai nežinojo, kokių atsargumo priemonių

ėmėsi vis daugiau pasitikėjimo keliantis jaunasis banditas. Bene kilometro spinduliu Jūrininkų ligoninės prieigos buvo stebimos „zyliukų". Išsislapstė kas kur ir, įdėmiai nužiūrinėdami kiekvieną jų akiratin pakliuvusią mašiną, buvo pasiruošę susitraukti į vieningą kumštį ir smogti tiems „kavianskams", jei tik išdrįs prisiartinti. Grušas visada troško ne gintis, o pulti.

— Tu manai, kad jie tokie durni? Komisaras sakė: šiąnakt kažkur autostradoje mentai sustabdė kelias kauniečių

438

mašinas. Gali būti ramus, jos varo čia. Bijau, kad Viktoras laksto tai padlai Ingai įsikibęs į sijoną, o šioji gudriai jam pila žibalą. Viskas tik prasideda... Nieko, jau dabar matyt šviesa tunelio gale.

— Lugerį reikia kuo greičiau imti, — niūriai pareiškė

Grušas. — Ant smūgio!.. O tai, pa nature, tie kavianski gali rautis. Paimti ir visus šūdus iškratyti, kol viską papasakos!..

— Susitvarkysi?

— Šaltai!

— Bet žinok: be reklamos! Kuo mažiau žinos, tuo geriau.

Ir turi veikti kuo staigiau, kol nesuprato, kad ant jo jau kry

žius padėtas.

— Sakai... padėtas?

— O kam mums toks pideras reikalingas? Dviese, su Gnyda, ir užteks... Supratai? — dirstelėjo į Grušą Zylė. Sis stovėjo ramus, tik mažumėlę išbalęs. — Apie viską išklausinėkite, ir smulkiai. O paskui taip... kad niekas nerastų. Pavargau su mentais rietis.

Grušas vylėsi, kad Lugeris trinasi kur tarp saviškių aplink ligoninę, bet po kelių skambučių sužinojo, jog paskutinį

kartą jį matė važinėjantis po miestą apie šeštą valandą vakaro.

— Jis turbūt sodyboje, kur daugiau!.. — mąstė Grušas. —

Gerai, pasiimu „volviatiną" ir Gnydą, ir dedame tiesiu taikymu sodybon. — Ir šokęs eiti, staiga stabtelėjo. — O tu, Zyle?..

Gal tau dėl viso pikto savo dūlą palikti, jei tas pridurkas čia atsivilktų?

— Durnas tu! Manai, gulėsiu toje ligoninėje, kai aplink tokia zavarucha? — vėl kėlėsi iš kieto guolio Ovidijus. — Turbūt šikna nepaskaus, kol iki saugesnės vietelės nusikrapštysiu.

Grušas į Zylės pastangas stotis ant kojų žiūrėjo su pasidi-v

džiavimu. Stai ir po visų šūvių. Nė mintis nekilo pripuolus padėti bent pirmąjį žingsnį žengti. Kur tau, įsižeistų!.. Užtat 439

atskubėjusi seselė akimirką be amo stebėjo krypuojantį Ovidijų. Paskui puolė vėl guldyti, bet Grušas taip timptelėjo už

liaunos rankos, kad ji su visu injekcijai paruoštu švirkštu nudardėjo iki durų.

— Bet man reikia!.. — verksmingai patempė lūpą. —

Bent vaistus suleisti!..

Garsusis mafiozas kilniaširdiškai pakluso. Vėl prigulė. Vilkėjo laisva pižama, ir seselė, vikriai šmukštelėjusi kelnes žemyn, ėmė kuistis su visokiais tamponais ir aitriu skysčiu.

— Davai, davai, greičiau varyk!.. — tarė velniškai gerai nusiteikęs Grušas ir nužvelgė grakščias kojas, kurias dengė

vargu ar slaugant tinkamas trumputis chalatas. — Gaila, nebėra laiko, o tai vietoje išbarškinčiau!..

Ir Grušas su Zyle bemaž broliškai vienu balsu nusižvengė.

Pagaliau, pagaliau...

Liukas atplėšė delną nuo vairo ir prisidengė juo akis. Jį

apakino tuščion degalinėn įsukusių automobilių šviesos. Vienas, du... penki. Kam tiek daug?

— Na, duoda bratkiai! — nepatenkintas sumurmėjo šalia sėdinčiam vaikinui. — Kam tiek rylų? Juk ne bulviakasis koksai! Sakiau, porą rimtų...

Nuo kelionės purvo nebeblizgantys automobiliai išsirikiavo priešais raudoną „Poršė", tarytum iš tikro vyktų koks nerimtas žaidimas. „Pačiam... pačiam reikėjo šokti į Kauną, — apmaudžiai pagalvojo Liukas keldamas kojas iš savo sportinio automobilio, — grįžti vien tam, kad normaliai, o ne telefonu paaiškinčiau bratkiams, kokius perevorotus būtina daryti Klaipėdoje."

440

Nutilo variklių gausmas, geso spiginantys žibintai. Liukas, pasirėmęs alkūne į „Poršė" stogą, stebėjo viens po kito išdygstančius šešėlius. Vieni skubėjo užsitraukti cigaretę gryname ore, kiti markstėsi nuo pusiaumiegio. Orios nusikaltėliškos laikysenos. Rankos kišenėse. Skustos galvos įtrauktos tarp plačių pečių. Sportiško sudėjimo „špana", kuriai „Adi-das" treningai atstojo Šeimos kareivio uniformą. Žvilgsniai įžūlūs, nors, atrodo, ko čia drąsintis, kai aplink vien savi? Liukas garsiai nusispjovė.

Ką jie, atvažiavo lyg į kokį turnyrą banditų taurei laimėti?

— Ei, Liukai, zdorov! — šūktelėjo iš matymo pažįstamas

„škacas". — Aš apakęs! Pas tave šilčiau nei Kaune...

O iš kito galo atsklido:

— Geniukai! Kiek valandų? Gal spėsime į kokį kabaką klaipiedskų mergų pakabinti?

— Duosiu aš jums mergų! — griežtai atsiliepė Liukas.

Be didesnio ūpo pasisveikino su visais. Jau spėjo susidaryti vaizdą: restoraninė publika, Žaliakalnio kekšių ir padorių

panelių siaubai. Su tokiais gali spręsti tik uostamiesčio gimstamumo problemas ir padidinti lytinių nusikaltimų įvairovę.

Fuksas, kuris Kaune labiau savo liežuviu garsėja nei muštynėmis gatvėje, irgi čia!..

Liukas priėjo prie atokiau stovinčio „Roverio". Tarėsi bent apžiūrėsiąs neįprastą ir Kaune ne itin populiarią mašiną, kai iš vidaus pasigirdo:

— Pabuvai kaime kelias dienas ir, žiūriu, jau visus ant glotkės imi?

Vaikinas nutirpo. Iš paskutiniųjų stengėsi nuslėpti sumi

šimą. Kaipgi! Ir sapnuodamas atskirtų tą prislopintą švabžde-sį — Rulonas, senas Kauno banditas, dvidešimt metų nuo

„strogačiaus" iki „speco" atpylęs Rusijos zonose. Tamsi asmenybė. Apie jį Kaune gandų gandai sklandė. Paslaptingiausios 441

žmogžudystės dar tarybiniais laikais buvo pripaišomos jo vardui. Sis bene penkiasdešimties metų vyriškis, amžinai nešiojantis švarką, o šaltu metų laiku nesiskiriantis su pirštinėmis, dažnai peržengia visas ribas, kad pasiektų savo ar kitų užbrėžtą tikslą. Taip buvo kalbama. Regis, bus proga įsitikinti.

— Ko žiūri? Normalaus bachūro nesi matęs, ką?

Rulonas teikėsi išlipti. Taip, iš po odinės striukės lindo švarko skvernai. Mūvėjo lengvas medžiagines pirštines. Lyg tam, kad niekur niekur nepaliktų pirštų atspaudų. Skvarbios akys pasislėpusios po vešliais antakiais. Visame prakauliame veide atsispindi ilgus metus kaupta kalėjimo patirtis ir šalti laisvės įspūdžiai. Liukas pagarbiai paspaudė atkištą pirštinėtą ranką.

— Tai kuom nedavolnas?

— Tai kad bratkiai, bliad', atsiuntė vaikų darželį!

— O ko tu norėjai? SKAT'o su pulimiotais? Atšalk, viskas gerai, — ir jau pasivėdėjęs Liuką į šalį, tarė: — Jaunimas nieko nežino. Jei reikės, jie duos į galvą bet kam, tegu guliali-na. Paskui vėl į Kauną. Tegu galvoja, kad nerimti. Pakaks manęs vieno. Parodysi — kuris, duosi kokius nors galus, kitus pats rasiu... Na, pats žinai — Rulonas duros nestumia.

Kai pasakysiu, visi tepsite slides iš miesto. Man reikia, kad tas bachūras atsipalaiduotų, tada ir...

— Sūdąs, — sumurmėjo Liukas, — kam tie taktiniai manevrai?

— Aš žinau, ką darau, — nukirto šis ir patylėjęs bei žvelgdamas kažkur į šoną pridūrė: — Tiesa, bratkiai liepė tau pasakyti, kad Varava daugiau tau neknis proto.

— Kaip suprasti?

— Paprastai, — ir žvilgsniu aprėpęs pritilusius treninguo-

čius, sušvokštė iš visų plaučių: — Davai, chebryte, varom, užteks šūdą malti!

442

O jau lindėdamas savo „Roveryje", Liukui davė paskutines instrukcijas:

— Turbūt žinai, ko man reikės? Visų taškų, kur jis gali pasirodyti, ir tačkų, su kuriomis jis gali varinėti, numerių...

Rytoj aš tau paskambinsiu.

— O gal miesto plano reikia? Turiu mašinoje...

— Kam? Siame mieste aš jau turėjau darbo. Davai, sukis, rytoj paskambinsiu...

— O koks tavo mobiliako numeris?

— Juk lietuviškai sakau — aš tau skambinsiu. Savo telefono niekam nedalinu.

Ilgą žiemos naktį pamažu ėmė stumti ryto brėška. Palangos plentu dumiantis automobilis sumažino greitį. Per pusnis prie kelio brendanti skarota eglė didžiausia šaka rodė į neryškią miško proskyną.

— Atvažiavome... — burbtelėjo Grušas.

„Volvo", minkštai siūbtelėjusi, įriedėjo į tamsų eglyną.

Cia, regis, dar buvo užsilikusi nakties melsvuma, ir Grušas, lyg norėdamas leisti apsiprasti akims, nuspaudė stabdžius. Visų pirma patenkintas pastebėjo gilokas provėžas. Kažkas jau lėkė šituo tarp žievingų eglių kamienų vingiuojančiu keliuku.

Gnyda, visą trumpą kelionę snopsojęs lyg niekur nieko, sukruto. Susilenkęs sėdynėje, nagais atkareno automobilio durelių apdailą, iki riešo įkišo ranką į prasižiojusią ertmę ir vikriai ištraukė trumpavamzdį šautuvą. Grušas irgi nesnaudė.

Patapšnojo po savo sėdynės apačia ir iš ten įrengtos slėptuvės išsikrapštė pistoletą. Dailiai įguldė jį kišenėn. Taip, kad galėtų iškart sugriebti rankeną.

443

— Viskas? — pažvelgė į Gnydą.

v

Sis susikeikė. Niekaip nesisekė įgrūsti ginklo į striukės rankovę. Anksčiau pavykdavo iš pirmo karto.

— Baigei?

— Tuoj, tuoj...

Grušas nervingai sugniaužė vairą. Jaudinasi? A, velniai žino! Aišku, tokį rytą mieliau vartytųsi lovoje nei kaip koks vilkas žvalgytasi po eglyną. Keista būsena, ir negali tikėtis jokio palengvėjimo.

— Ką?.. Očko žim žim?..

Gnyda kreivai šypsojosi. Kai užsimaukšlina tą nertinę kepuraitę, visas kandus snukelis tarsi atsikiša į priekį. Paburkusios lūpos ir veidas kaip alkoholiko, nors geria retai. Kai pri-sitvoja degtinės, blūdas suima, užmuštų bet ką. Zylė, kai jam pabodo linksniuoti Gnydos pavardę mentūroje ir gesinti baudžiamųjų bylų grėsmę, griežtai paliepė užrišti visus gėrimus.

Suveikė. Nukreipė žiaurų Gnydos būdą tinkama linkme, kaip ir šį kartą.

Grušas nusigręžė nuo nemaloniai iškreipto veido:

— Tai tau kinkos virpa... Tokį piderą savom rankom pasmaugsiu. Bliad', priėmėme į Seimą, nuo Stuparo strėlių

atmazinome, o jis dūrina mus visus!.. Iškart, vos užlaušim tą gaidį, į snukį, į snukį!..

— Važiuok! — suirzo Gnyda įsitaisydamas sėdynėje, tarsi ruoštųsi šuoliui. — Kiek gali loti tą patį?

Grušas prieš paleisdamas variklį įsiklausė. Tyku. Ramu.

„Volvo" rovėsi iš vietos. Taikiai rymojęs eglynas, lyg kokiam vėjui pūstelėjus, pasišiaušė, susiliejo į neperregimą sieną. Toks staigus įsibėgėjimas Grušui buvo panašus į ataką.

Gnyda nenoromis susigūžė. Gremždamas nagais kelias dienas neskustą smakrą, paragino:

444

— Davai, varyk, varyk!.. Dėk gazo!

Miškas, ūmai išretėjęs, baigėsi. Iškilo lygiai sniegu užklota kalva. Sujuodavo troba. Po švintančiu dangum ji atrodė kaip anglies klodas.

— Ten... jis ten! — karštai sumurmėjo Grušas. — Matai jo tačką?..

Gnyda nurijo oro ir įkišo ranką į užantį. Automobilis visu galingumu nėrė pirmyn, leidosi į lomą, kai netikėtai smūgis sudrebino važiuoklę.

— Kas čia, kurva! — suko vairą Grušas, bet įsibėgėjusi

„Volvo" įsikniaubė į didžiules pusnis ir sustojo. Stryktelėjo iš

automobilio. Apmaudžiai skėstelėjo rankom — sniego gerokai iki kelių.

— Žiūrėk! — šūktelėjo jam išlipęs Gnyda, rodydamas į

keliuką. Ant jo voliojosi dvi milžiniškos kaladės. Trečia gulėjo šalia „Volvo" galinių ratų. — Užtaisė, dielcas!.. Laukė!..

Jie susižvalgė ir kiek kojos nešė pasileido sodybos link.

Buvo likęs dar geras puskilometris. Tamsūs trobos langai šok

čiojo akyse. Grušas apsidairė. Nykūs laukai, melstelėję toliai.

Džiunglės. Net sniegas kažkoks pilkas.

— Tu šok prie durų, o aš pabelsiu į langą, — stumtelėjo Gnydą Grušas. —Atidarys, ir... pradedame.

Bet prieš jiems išsiskiriant ausis pasiekė kažin koks garsas.

Lyg bilstelėjimas koks. Vėl susižvalgė, tačiau delsti negalėjo nė minutės.

Grušas šuoliais prilėkė prie lango. Porą kartų trinktelėjo krumpliais į rėmą. Gnyda jau kiūtojo prie durų palenkęs galvą ir prie kojos nekaltai priglaudęs nupjautavamzdį. Tik atidarys...

— Lugeri!.. Girdi? Daryk duris, čia aš, Grušas...

Tyla. Tada prišoko prie viskam pasiruošusio bendrininko.

— Kartu, davai... — parodė akimis į lentines duris.

445

Šis linktelėjo. Abu atsivėdėję trenkė pečiais. Durys sutratėjo ir iššoko iš staktos. Nubloškę puolė j trobos vidų. Nieko... Gnyda kyštelėjo šautuvą į kitą kambarį — irgi tuščia.

Grušas sumostigavo pistoletu. Šalto ir nekūrenamo didžiojo kambario durys buvo praviros. Niekuomet tenai niekas nevaikščiodavo. Ten?..

„Zyliukai" šastelėjo abipus durų. Ryžtingumas tarsi išblėso. Žiūrėjo viens į kitą su juntama baime, abu galvodami tą patį: o kas, jei ten jis laukia atkišęs savąją dūlą? Grušas davė

ženklą, ir Gnyda tvojo koja į duris. Dvelktelėjo skersvėjis.

Atsargiai dirstelėjęs Grušas išvydo purviną užuolaidą, išsipūtusią nelyginant burė. Už jos — atlapotą iki galo langą.

Begalinę įtampą pakeitė baisus nusivylimas.

Pabėgo.

*

v

Živilė visą naktį nesudėjo akių. Jos buvo sausos. Nekamavo nei ašaros, nei mintys apie graudulingą savo dalią. Perdėm realūs pojūčiai draskė kūną, kuris, regis, sulig kiekviena blogumo banga jai vis mažiau bepriklausė.

Jautėsi bjauriai. Kone nežmoniškai. Miglotai įtarė, bet stokojo įrodymų. Suvokė, kad ankstesni išgyvenimai neturi nieko bendro su tuo savijautos pablogėjimu. Begales kartų

kėlėsi iš nemielo patalo, vėl priguldavo. Iškraustė vaistinėlę, bet nesiryžo spėti, kokia piliulė galėtų pagelbėti. Keliskart užkaitė arbatinuką, tačiau sukunkuliavus vandeniui pajusdavo, kad nebenori jokio karštimo. Pati nežinojo, kur nuo negerumo dėtis. Buvo sutrikusi ir sunerimusi.

Kai vos pakirdusi mama vienais naktiniais vangiai įšlepsė-

jo į virtuvę, Živilė sėdėjo susirangiusi ant taburetės kamputy-446

je. Žvilgsnis nudelbtas j grindis. Rankomis apsivijusi liemenį.

Atrodė kaip žmogus, besistengiantis sušilti.

— Jetau tu mano!.. Živile, ko tokia padėrusi? Bene sergi?

v

Palietė dukters kaktą. Salta. Bet juk mato — visa nesava ir tarsi kokio drebulio krečiama.

— Aspirino... Einu pažiūrėsiu...

— Nereikia. Man ir taip praeis.

Bet rūpestis mamos veide nenyko. Kartais Živilei mieguistas jos veidas atrodydavo juokingas. Nenuovokus, lyg būtų sapne kvailai apsigavusi, bet dabar žiūrėjo tik sau po kojom.

— Eik, pagulėk, vaikeli...

— Palik mane ramybėje!

Tai pikčiurna! — pakraipė galvą mama, bet rūpestis uždėjo savo leteną ant motiniškų pečių. Žvitri moterytė ramstė

palanges, varstė šaldytuvą ir spinteles, pati dorai nežinodama, ko ieško. Įkypais žvilgsniais varstė dukrą, kurios liguistas rymojimas varė į neviltį. Pradėjo garsiai svarstyti: ko gero, gripas užpuolė. Girdėjo, atsirado toks „juodasis"... Neprasidedąs karščiavimu, kaip paprastai, o galvą it koks metalinis šulas imąs veržti. Živilė tylėjo. Tebuvo susitraukusi nelyginant į kamuolį, ir vos prasitarė, kad nežinia ko pykina, mama švelniai palietė dukros pečius ir rimtai į ją pasižiūrėjo:

— Tau pas daktarą, Živile, reikia... Pas moterų daktarą.

Ji pakėlė akis. Pajuto nenumaldomą norą griebti į glėbį tą mielą, gražiai pražilusią moterėlę, kuri lango fone atrodė tokia mažytė, ir išbučiuoti. Gal net paverkti, bet jau nebe tokiomis sunkiomis ašaromis.

— Einu, sužiūrėsiu švarius rūbus, — viską perskaitė jos akyse mama.

Bet vos pravėrusi dukters kambario duris, šūktelėjo iš

nuostabos ir atšoko atgal. Nekreipdamas dėmesio į sutrikusią moterį, jai tarp kojų šmurkštelėjo kažin kas juodas. Į visas puses šauniai viksnojo uodegos galiukas.

447

— Kaip čia Marytės katinas atsirado? Uk, juočkis, tai išgąsdino! — mama stebėjo, kaip pūkuotas kamuolys nusirito po Živilės kojomis ir keliskart glustelėjo prie jų. — Kada jis čia įbėgo? Naktį?

v

Živilė paglostė katiną, ir tas prisilietimas sužadino liūdesį.

Vakar ji buvo tame bute. Su židiniu ir keliais tuščiais vyno buteliais. Susikrovė į krepšį savo daiktus. Menkniekiai: pora puodukų, šaukšteliai ir cukrinė. Ir dar poezijos tomelis. Pakūrė židinį, vienui viena luktelėjo, kol pliauskos virs žarijomis, o šios — pelenais. Išbudino snaudžiantį katiną, įsibruko į užantį ir, užrakinusi butą, tyliai nulipo laiptais. Tada ir pajuto tą šleikštu skonį burnoje. Manė, kad viskas nuo to, jog nebegali žiūrėti į ugnies liepsnas. Bijojo, jog pluoštelis po pluoštelio jose sudegs tie prisiminimai, vardan kurių ji ryžtasi gyventi.

— Jis pasiliks čia, mama, — tarė Živilė, su meile žiūrėdama į dykinėjantį po stalu katiną, — juk tu nepyksi, tiesa?..

Pamažu atlėgo blogumas.

Ji sulaukė gyvybingo spindulėlio. Tarsi paukštė nusileido į jos įsčias ir grąžino laimės nuojautą. Ji vėl pamažu išmoks šypsotis.

Liukas pasijuto kaip niekada tvirtai, kai iš

Kauno mestelėtas „desantas" išsibarstė po įvairius uostamies

čio viešbučius. Grupelės po tris keturis žmones nuo pat ryto išdidžiomis minomis zuidavo po Klaipėdą ir tik į vakarą užsidėdavo nerūpestingumo kaukes, neslėpdamos vieno noro —

parsitempti į viešbučio numerį pasismaginimui kokią paken

čiamą „biksą". Dažnai tai pavykdavo. Buvo ir incidentų, bet 448

suteneriai greitai suvokė, kad šiems atvykėliams tik paskutinis kvailys gali siūlyti savo prekę. Vis vien neužmokės. Pasakysi žodį — atitrankys inkstus, kaip kad vienam veikėjui iš

„palydovinės" firmos atsitiko.

„Zyliukai", vengdami provokacijų, nebesibūriavo prie savo nuolatinės susitikimų vietos — kavinės Manto gatvėje, į

kurią atsitiktinai ar gal ieškodami nuotykių atklysdavo nematyti skustagalviai, pastatę po langais automobilį su Kauno numeriais.

Liukas su savo žmonėmis paliko Ingos namus. Viktoras irgi. Apsistojo „Klaipėdos" viešbutyje. Kelias paras lindėjus saulės šviesos nematančiame rūsyje, toks persikraustymas į

septintą viešbučio aukštą Viktorui panėšėjo į išėjimą iš pogrindžio. Nerimastingai sudrebėdavo širdis, pagalvojus, kad artėja metas kam nors ryžtis. Juolab, kad Liukas tiek jį, tiek Ingą paprašė iškloti kiekvieną smulkmeną apie Ovidijų. Dievagojosi, kad tokia informacija jam reikalinga padėčiai kontroliuoti, bet Viktoras nujautė, kaip toli kauniečio mintys siekia. Zylės mieste nesimatė. Skambino jam, bet telefonas buvo išjungtas. Liukas tvirtino, kad tai tyla prieš, audrą. Išsilaižys žaizdas ir smogs.

— Mes turime užšokti jam už akių, — tokiais žodžiais prasidėdavo kiekvienas rimtesnis pokalbis. — Tu jam kaip kaulas gerklėje. Kaip manai, kur jis galėtų slapstytis?

Viktoras buvo girdėjęs, kad Zylė turi kuklų butelį kažkur pietiniame miesto rajone, bet nė karto tenai nebuvo apsilankęs. Be to, „zyliukams" priklausė garsi mieste nekilnojamojo turto agentūra, kurioje dirbo Zylės statytiniai, o eiliniai „torpedos" kartkartėm už skolas „išmušinėdavo" vieną kitą butą ar komercinį objektą, tad vargu ar tikėtina, kad įtampoje gyvenančio miesto lyderis tūnotų tame name miesto pakrašty, kai toks pasirinkimas.

449

Svarbiausia, Viktoras vis labiau nerimo, kad, kaip besuktų galvas, jie plaukia paviršiumi. Ypač po to vakaro prie mokyklos, kai vos priartėję iš tolo pamatė „zyliukų" susibūrimą. Sumoję, kad jų gali laukti kokia klasta, net nesustojo, pravažiavo pro šalį ir tik kitą dieną sužinojo, jog buvo šauta į

patį Ovidijų. Kas šovė?.. Kas už juos norėjo atlikti tą juodą darbą? Gal Stuparas, naudodamasis sumaištimi, sugalvojo suvesti senas sąskaitas? Bet iš kur jam žinoti, kad kaip tik tą vakarą į tokią nuošalią vietą atvažiuos Zylė, ir dar be jokios apsaugos? Neįtikėtina. Faktas, kad yra trečia jėga, Viktorui nedavė ramybės.

— Ir gerai, — kalbėjo Liukas, kai jie vis iš naujo imdavo narstyti tą galvosūkį, — gerai, kad dar kam nors knieti užversti tą diedą. Pagalvok, kam jis čia reikalingas?.. Tik biznį

normaliai chebrai trukdo daryti.

Ak, taip — uostas. Jis Liuką jaudino bene labiausiai. Vieną ilgą vakarą prie alaus butelio prasitarė, kad nauja tema biznio pasaulyje — juodukų plukdymas per jūrą į kitą krantą. Tokie pinigai byra!.. Bet Viktoras buvo it kurčias. Regis, jų mintys vis labiau prasilenkia, ir Liukas vis mažiau bespė-

lioja, kam prireikė Donato žūties. Be abejo, apie didžiulę pinigų sumą, dingusią tą lemtingą vakarą, užsimindavo.

Tikino, jog tam ir pasišaukė gaujelę savo kauniečių, kad tie šimtai tūkstančių dolerių atsirastų. Bet toji kalba sukdavosi.

šalia minties, jog Zylė turi už tai atsakyti, o jam, Viktorui, nieko kito nebelieka — tik užimti ankstesniąją brolio vietą ir taip papurtyti Zylės imperiją, kad visos brolio investicijos sugrįžtų jam į rankas.

Argi?..

Abejonės kamavo tarsi negyjanti žaizda. Ir dar tas Ingos lipšnumas... Negi keršto troškimas keičia žmogų į gerąją pusę? O Zylė... Įspaudęs mirtiną tylos pėdsaką, tarsi virto ne-450

matomu, bet visur esančiu savo priešų teisėju. Ar jis — vienas tokių?.. Juk pagrįstai gali įtarti, kad šūviai prie mokyklos buvo paleisti jam palaiminus.

Ar tik nereikės vėl jam slysti iš to prakeikto miesto, kuriame nebesijaučia nei savas, nei saugus?

Suabejojusi, kur toliau važiuoti, Inga sustabdė automobilį.

Vienas miško kraštas krypo į kairę, o priekyje matėsi kelias per proskyną. Pažvelgusi į dešinę, irgi išvydo keliuką.

Kryžkelė. Kur toliau važiuoti — nepasakė. A, tiesa!.. Sakė

kažką apie kirtimus, o ten — argi ne nuo rąstų stirtų ruduoja visa pakelė? Taip. Vadinasi, turi laukti čia.

Pradariusi langelį, pasiklausė. Nieko. Vėjo šuoras, pūstelėjęs į salono vidų, išsklaidė visą šilumą, net veidą užgėlė.

Atsukusi į save galinio vaizdo veidrodėlį, susirado lūpdažį.

Keliskart perbraukė lūpas, ir šios tapo putnesnės. Ilgai tyrė

savo veidą, išsišiepė nežinia kam rodydama dantis ir vėl dėbsojo, tarsi regėtų save iš šalies. Pasikeitimas plika akimi matomas; ji virto kur kas patrauklesne moterimi. Jauna, žavi, veikli, energinga. Ir nemažai pasiekusi. Žinoma, daug nervų padėjo, nelengva buvo. Pačiame grožio žydėjime liko našlė. Neišsaugojo Donato. Pats kaltas. Nei jis mylėjo, nei ką. Tik save erzino. Visada, kai vyrai priartėja prie keturiasdešimties, velniai galvoje ima duotis!..

Bet kur tas idiotas pasidėjo? Jau dešimt minučių laukia.

Ji paslėpė smakrą žydrų audinių apykaklėje ir vėl beveik šelmiškai pasižiūrėjo į veidrodėlį. Nuo soliarumo spindulių

įdegęs veidas, apgaubtas melstelėjusio pūko, jai pačiai padarė

451

gilų įspūdį. Tarsi nežinodama, kur dėtis iš pasitenkinimo, išlipo iš burzgiančio automobilio. Apžvelgė didingai stūksantį

mišką. Eglės dantytomis viršūnėmis, pušys sniego pasidabruotomis šakomis... Ir ji Viena. Įsitempusi, lyg besiklausanti nebylaus kaltinimo. Ne! Kokio kaltinimo?! Tiesiog ji saugo paslaptį. Didžiulę. Ir miško didybė nublanksta prieš jos galybę.

Inga perkirto keliuką. Patenkinta pastebėjo, kad atsidūrusi šalia kažkokios įgriuvos. Kraštai lyg užgriežti nuo sniego, o visas jo purumas susikaupęs ant dugno. Gili, nemenka duobė. Tiks.

Apsimovusi odines pirštinaites, užgesino automobilį. Jai reikalingas bagažinės spynelės raktelis. Nejučiomis dirstelėjo į

dangų. Prasklendė kelios snaigės, ir viskas. Nuo sniego baltumos švietė visas miškas, bet vos girdimas ošimas ją ramino.

Suktelėjo raktelį, ir bagažinė be garso atsivėrė. Juodas netaisyklingos formos polietileninis paketas. Vos vieną jo kraštą sugriebė odiniai Ingos pirštai, ją nelyginant kas krestelėjo. Ji išgirdo, aiškiai išgirdo trakštelėjimą už nugaros. Staigiai atsigręžė. Neapsiriko. Kažin kokia žmogysta brovėsi per brūzgyną, tokį tankų, kad, regis, joks žvėris nepralįstų. Traškesys liovėsi, ir netikėtai pasirodęs tipas sušmėžavo tarp rusvų pušų

kamienų. Jis ir moteris žydrais audinių kailiniais buvo vieni du visame miške. Inga pažino tuos kampuotus judesius, tik mažumėlę ją sutrikdė prie jauno veido nederanti apranga: lyg koks vėžlio kiautas išsipūtusi vatinuke, gramozdiški veltiniai ir kaimiška kepurė su snapeliu. Iš po jos kyšančios nuo šalčio raustelėjusios ausys visą figūrą darė komišką.

Džiugiai ir kartu nustebusi ji šūktelėjo:

— Lugeri!.. Na ir atrodai! Kaip paskutinis mužikas!

Ji ėmė juoktis. Net tada, kai Lugeris, įveikęs keliuko pylimą, niūrus išdygo prieš ją visu savo ūgiu, ji vis šypsojosi, lyg stebėtų kokį maskaradą.

452

— Pasivaipyk, pasivaipyk!.. — lyg sudejuodamas tarė

jis. — Nežinai, kas atsitiko!

— O kas?.. Matau, kad įvaizdį pakeitei, — toliau smaginosi ji, — tikras kiaulių šėrikas. Ko ten valkiojiesi po miškus?

Lugeris baugščiai apsidairė.

— Žiūrėjau, ar tavęs niekas neseka.

— Manęs? O kas mane turėtų sekti?

— Juk sakau, tu nežinai, kas atsitiko! — suirzo jis. —

Mane uždengė, chaną! Atsirovė į sodybą, bet gerai, kad buvau numatęs tokį variantą. Spėjau muilą išnešti. Ko šypsaisi?

Netiki?..

— Kas tokie? — surimtėjo Inga.

—- Grušas ir Gnyda, patys rimčiausi Zylės žmonės. Ar bent nurauki, kuo tai kvepia?

Vėl sušaudė akimis į visas puses. Vienu kepštelėjimu pasitaisė kepurę. Bejėgiškas judesys. Inga neišlaikė karčiai neatsi-dususi.

— Vienas vargas su tavimi, Lugeri, vienas vargas... Nesuprantu, ko čia panikuoji? Iš kur tu žinai, kad jie kaip tik dėl to buvo atvažiavę?.. Iš kur Zylei susigaudyti, jog tai tu?..

— Nujaučiu. Esu tikras, kad mane įtaria. Mačiau, kaip vaikščiojo apie trobą ginkluoti...

— Nesąmonė!

Toks aklas Ingos įsitikinimas privertė jį galutinai apsispręsti:

— Karoče, taip... Aš noriu savo dalies ir išeinu iš šito žaidimo. Ir taip daug padariau...

— Sūdą tu padarei! — pamėlynijo ji. — Juk sakiau —

man Zylės reikia!.. Kol tas banditas laksto, ir tavo, ir mano gyvybė kabo ant plauko!

— Babkių turi, susirasi kitą najomniką, o aš atšoku...

— Suskis!.. Vos kas — ir į kelnes!.. Kur tu dingsi žiemą basas? Zylė visur tave suras!

453

— Tai mano reikalas! Noriu savo dalies, ir viskas!

Atkaklus Lugerio balsas jos nė kiek nenugąsdino. Pervėrė

jį šaltu žvilgsniu.

— Tu jos negausi.

— Nu, bliad'!.. Tavo naglumui nėra ribų!

Jis lyg ketino žingtelti prie tos įsiūtį keliančios gražuolės, bet tik kilstelėjo rankas ir vėl nuleido. Karšto kraujo impulsui sveikas protas nepritarė. Be šios moters malonės jis žuvęs.

— Kol nepadarei, ką žadėjai, apie pinigus nė nesvajok!

Na ir kas, kad tave įtaria? Ruošiesi tiems banditams visą gyvenimą tarnauti? Sujudinai juos kaip skruzdėlyną, o dabar drįsti išlįsti iš krūmų ir pareikšti: man reikia pinigų! Suskis!..

Juk ne taip tarėmės! Tada, savo sodyboje, turėjai Zylę nudėti.

Tokią progą praleidai!.. — skausmingai palietė sau kaktą Inga. — Jei nedrįsai šauti, tai reikėjo tam banditui už antro galo palaikyti, kol jis šlapinosi! Fuuu!..

Ir ji pasišlykštėjusi nusisuko. Soko grabinėtis po bagažinę, bandydama iškelti atsivežtąjį paketą, bet susidūrimas su Lugeriu pakirto jai rankas ir kojas. Paskambino, išsikvietė ir lemena kaip pervažiuotas!.. Pinigų, pinigų! Visais pirštais įsikibo į paketą, ne, nebėr sveikatos...

-— Na ko tu draskaisi? — taikesniu tonu tarė Lugeris. —

Tau atrodo — taip paprasta Zylę nuskinti? Jis turi velnišką niuchą! Vos prisiartini, tuoj suklūsta, per kilometrą užuodžia!

.— O prie mokyklos?.. Toks šansas!.. Sakei, jei būtų vienas, tada šimtas procentų... O tu?.. PrapyleiL

— Lengva tau šnekėti! Nespėjau nė arčiau prieiti, o jis mane ir užsiokino! Akis turbūt ir šiknoj turi!.. Tik kūliais iš

mašinos — ir į kojas! Gyvenime nebuvau matęs, kad taip kas bėgtų — kaip torpeda nuvarė! O mokyklos kieme ir pradingo. Ieškojau, būčiau pribaigęs, bet išgaravo, ir viskas!

Jis išdrįso pažvelgti Ingai į akis. Jose išvydo pažeminimą, su kuriuo moterys žiūri į nevykėlius. Iš kur, pasakytum, trapi 454

būtybė semiasi tokio rafinuoto žiaurumo? Jai pusę miesto iš-

šaudyk — vis bus negerai ir negerai.

— Gerai, užteks zyzti, — patylėjusi tarė ji. — Kol tu lakstai kampais, nežinai, kokį didžiulį darbą aš nuveikiau. Vakar tas kaunietis Liukas paprašė kuo daugiau informacijos apie Zylę. Man atrodo, jis rimtesnis nei tu. Ir nesiterlios su tuo banditu.

— Vadinasi, tau pavyko užtravinti Viktorą ant Zylės?..

— Viktorą?.. Kur ten išjudinsi tą molį!.. Įsivaizduok, tie kauniečiai norėtų matyti Viktorą Zylės vietoje! Kaip tau patinka toks planas? *

Lugeris pats sau šyptelėjo. Visos jo mintys tvenkėsi ties ta gera naujiena, kad jis pagaliau sulaukė neabejotinai galingų sąjungininkų. Kauno Seimą prieš Zylę? Tada tam veikėjui galas...

— Tiek to, tai nesvarbu, — nesulaukusi atsakymo, tęsė

Inga. — Aš irgi turiu kai ką sumąsčiusi. Tiek tetrūksta, kad Kauno banditai nudėtų tą susną. Vieno vienintelio žingsnio, ir jie susipjautų kaip šunys.

— Kokio?

Lugeris nurijo seiles. Stojo viltis, kad visi pavojai, kurie laukia jo, gali pasibaigti vienu kirčiu. Ir kuo ilgiau Inga skverbėsi akimis į jo vidų, tuo labiau mažėjo ta praraja, kurią per

šokęs jis pasijustų saugus. Laukė, kol sujudės jos lūpos. Juk matė — jos nekankina jokios dvejonės, viskas seniai apgalvota. Ir Inga ištarė:

— Viktoras.

Jis keistai žvilgtelėjo į šią moterį, tarsi iš kokio brūzgyno pasižiūrėjo slapta sekdamas jos mintis. Nežinia kelintą kartą apsidairė. Įbedė akis į miško gilumą, paskui į šermukšnį, kurį

atskyrė iš vienos vienintelės kekės, stebuklingai atsilaikiusios plėšriems laukinių paukščių snapams. Apsnigtos uogos. Su ledo plutele. Raudonos raudonos.

455

— Ir kas tada?

— Tada — Zylei amen! Taip užrišime paskutinį mazgą.

— Nu jo!.. Ko tiems kauniečiams ardytis, kai nebeliks Viktoro? Juk jie gudrūs — nori savo statytinio Klaipėdoje ir per jį sukti savo vargankes. O jei nuimsime...

— Ir vėl pradedi!.. — Lugerio abejonės erzino Ingą. —

Nebijok, su tais kauniečiais įmanoma susitarti. Užmokėsime.

Susimesime po keliasdešimt tūkstančių, o mano reikalas su jais susitarti.

— Iš mano dalies?..

— O iš kur daugiau aš imsiu! Nieko neatsitiks, jei iš trijų

šimtų tūkstančių liks po du šimtus penkiasdešimt... Nesuprantu, kas tau nepatinka?

— Nieko, nieko, viskas gerai, aš tik šiaip paklausiau, —

Lugeris pasiskubino nuraminti Ingą ir pusiaušnibžda ėmė

piešti būsimą vaizdą: — Tada tu jį turi kaip nors vieną išsiųsti iš namų, o aš prie tvoros ir palaukčiau. Gali ir vartai suveikti, niekur nedings...

— Fu, koks tu primityvus! Ten pat, kur ir Donatą!

— Bet ten gera vieta, pats tas!..

— Asilas! Tada tie patys kauniečiai susigaudys, kur šaknys! — nesitvėrė iš apmaudo ji. — Kaip visada — aš tau paskambinsiu. Pasakysiu, kur ir kada. Viskas turi atrodyti taip, tarsi pats Zylė jį patvarkė.

Lugeris su viskuo sutikdamas linktelėjo. Žavėjosi jos proto aštrumu. Ji žino, ką šneka. Ir jei kada už savo nuodėmes atsidurs pragare, tai ten pačius velnius sukiršins. Tik kiek atitokęs balsiai ėmė svarstyti: kaip jam maltis po miestą, kai

„zyliukai" kaipmat aplips jo automobilį? Inga nedvejodama ištraukė iš kailinių kišenės pluoštą dolerių — nusipirk kitą.

Lyg bandydama nuraminti, pabrėžė, kad į Klaipėdą atlėkė

gauja kauniečių ir duodasi po miestą nuo ryto iki vakaro, 456

todėl Zylės žmonės irgi atsargūs. Tačiau kitą žinią — kad pagaliau Ingos erdvus namas ištuštėjo nuo skustagalvių — jis sutiko džiugiai:

— Tai gal galiu kurį laiką pabūti pas tave?.. — paklausė

ir pats nuraudo. — Aš žvėriškai tavęs pasiilgau. Juk žinai, einu iš proto dėl tavęs!

— Kaip tik to mums labiausiai ir trūksta, — tarė ji, bet pagalvojusi, kad yra pernelyg žiauri šiam atsidavusiam vaikinui, meiliai nusišypsojo ir kitu savo žingsniu pribloškė jį.

Priėjusi pirštinėtomis rankomis apsikabino Lugerio kaklą ir godžiai, su neslepiamu geismu pabučiavo į lūpas.

— Tu mane myli? — staiga paklausė jis laikydamas ją už

rankų.

— Labai!

Ji atlošė galvą, atmetė vaiskius plaukus, šviesesnius už

sniegą ir kvepiančius gaiviu šampūnu. Įgimto klastingumo dailiame veidelyje neliko, jis buvo tarytum sušvitęs nuo aistros ir begalinio prielankumo. Lugeris pabandė ją tvirtai ir vyriškai suimti per liemenį, bet ji švelniai išsisuko:

— Pasimatysime dar, paskambinsiu...

— Tai aš galėsiu pas tave atvažiuoti? — ir tarsi pabūgęs drąsios minties, karštai patikino: — Nesijaudink, niekas nematys... Nors valandėlei.

— Gerai jau, gerai, — romiai sutiko ji, — turėsime meilės naktį, ir ne vieną. Zinai, ką aš dabar veiksiu, grįžusi į

miestą? Neatspėsi. Sumokėsiu paskutinį įnašą už fantastišką Donato vilą prie jūros. O žinai, kur ji stovi? Kipre...

— Nu, stovi, testovi, kas man iš to?

Pastebėjusi naują Lugerio sumišimą, ji nusijuokė:

— O varge, koks tu nenuovokus! Kai viskas baigsis, mes ten praleisime keletą savaičių. Nenori?

— Ne, ne! Ką tu! Aš mielai! Juk žinai, Ingute, kad tu man esi viskas, dėl tavęs galiu viską padaryti!

457

— Na ir gerai, — ji vėl^ atsidūrė prie bagažinės. — Ateik, padėsi iškelti tą prakeiktą maišą.

Priėjęs Lugeris žvilgtelėjo į nepermatomą paketą.

—- Kas jame?

— Kelk, nebijok, — šypsojosi, — nejau aš panaši į maniakę, kuri galėtų trankytis po mišką ieškodama, kur paslėpti sukapotą kūną?

Jis krūptelėjo. Nenustebtų, jei jos žodžiai būtų tiesa. Bet dabar šypsena sakė ką kita. Vienu trūktelėjimu iškėlė paketą ir nunešė paskui tursenančią Ingą, kuri, perkirtusi kryžkelę, sustojo prie duobės krašto. Įsakmiai mostelėjo — mesk! Lugeris jau ketino sviesti, kai kažkas aštraus pradrėskė ploną polietileną. Nagai. Lyg išgaląsti šuns nagai. Jis numetė nešulį

po kojomis. Iš jo kyšojo rotveilerio galva. Negyvos akys ir kraupiai prašieptos iltys.

v

— Cia dabar kas? Iš kur tie šunys?

Inga batelio galiuku paspirdama nuritino vieną sustingusį

kūną į duobę, paskui jį — ir kitą, likusį pakete. Sudaužė pirštinėmis, lyg būtų jas susitepusi.

— Tai Donato numylėtiniai. Kad žinotum, kiek vargau, kol tuos du bestijas nunuodijau!

— Bet kam?..

— O kam man šerti tokius rajūnus, jei manęs nė iš tolo neprisileidžia? Na, man metas važiuoti, o tu užmesk šakų kokių, sniego... Bus kaip šaldytuve.

Jis palaukė, kol nedidukas japoniškas automobilis išnyks keliuko posūkyje. Tada ilgai stovėjo ant duobės krašto, žvelgdamas į rotveilerį prašieptu snukiu. Ausyse spengė tyla, lyg vyktų jam nesuprantamos aukojimo apeigos. Staiga apsidairęs, įšoko į duobę ir klimpdamas iki kelių sumurdė

šunis į sniegą.

458

„O ką?.. — pagalvojo ropšdamasis ant tvirtos žemės, taip ir žmogų patogu būtų pakasti.

Šešėlis, slenkantis palei mokyklos sieną, sukumpo.

— Ei, seni, tu ten?.. Čia aš, bra, nebijok!

Jokio atbalsio. Atsargiai, lyg bandydamas tvirtumą, koja sudavė į groteles. Pro jas nedrąsiai prasiskverbė šviesa. Ne, akys neapgavo. Grotos sujudėjo — jas stūmė kaulėta ranka, padedama kitos, apmuturiuotos kažkokiu skuduru. Atsivėrė

ertmė, kurioje sujuodavo apspurusi zuikinė.

— Egė... mano ponaitis!.. Gyvas ir sveikas! — pasigirdo iš duobės. — O sakiau, gal jau po visko, tamista gal jau na-bašnikas. Dešimtkart „Sveika Marija" sukalbėjau.

— Ne veltui, bra, kaip matai, ne veltui... Na, pasitrauk, leisk man įlįsti į tavo urvą.

Saugodamasis skausmo, kuris per paskutines dienas gerokai apmažo, Ovidijus įsikarabždino į pusrūsį. Dabar jau galėjo kitu žvilgsniu įvertinti, kur atsidūrė. Degė žvakė, iš tamsos išplėšdama kažkokio stelažo kontūrus. Dar pastebėjo iš kelių

lentų sumeistrautą gultą. Vietoj pagalvės — stiklo vatos gniutulas, uždengtas darbiniu švarku. Kampe žybtelėjo keli stiklainiai ir buteliai, o sieną gožė stori vamzdžiai. Dėmės, įtartinai nujuodinusios besivoliojančių laikraščių draiskanas, pasirodė pažįstamos...

— Matai, seni, apgijau ir susiradau tave. Zylė niekada nepamiršta gerų žmonių.

Valkata stovėjo pusrūsio viduryje nejaukiai įtraukęs kaklą, gniaužydamas rankose šaliko galą. Visada kartu su tuo ponai-459

čiu jį aplanko ir džiaugsmas, ir baimė. Nebežinojo, kuriam šių jausmų teikti pirmenybę.

Ovidijus buvo teisus. Gerus kitų poelgius jis dėliodavo į

atminties lentynėles nelyginant kolekcininkas antikvarines vertybes. Savais negalėjo pasididžiuoti, tas irgi tiesa, bet argi kitaip suvaldysi tą pagal savo įstatymus gyvenantį pasaulį?

Pažvelgė į senį. Nužėlęs kaip tikras urvinis. Ties žvitriomis akutėmis raukšlių siūleliai. Ne iš karto suprato, kad šypsosi.

Turbūt su tokia nekalta išraiška jis eina per savo gyvenimą.

— Stai, — Ovidijus linksmai ištraukė iš kišenės pusiau perlenktą kupiūrą. — Ir vėl šimtas baksų! Bet nemanyk, kad tik tiek vertinu savo gyvybę. Tai ne viskas. Aš, seni, sutvarkysiu tavo gyvenimą, o čia, taip sakant, smulkioms išlaidoms.

Paimk!

Senis nedrįso prieštarauti. Tų jaunų žmonių tokie valdingi balsai! Vis tebelaikydamas pinigą sugrubusiais pirštais, pralemeno:

— Po teisybei, mano ponaiti, aš juk nieko tokio nepadariau...

— Tik neknisk man proto! Užtat aš žinau, ką darau. Jei ne tavo skylė, man labanakt! Gėlės, triūbos — ir į kapines...

Tai čia ir gyveni? Nejau valdžia davė šitą kampą?

— Ne, mano ponaiti, mokyklos stalius geras žmogus pasitaikė. Anksčiau čia buvo kačegarkė, bet kai pajungė centralizuotą šildymą, paliko staliaus kaptiorkė. Va taip ir leidžia nakčiai prisiglausti.

— O dieną?

— Dieną aš turiu darbo...

— Kokio? Kapstytis po šiukšles?.. Tai, bliamba, gyvenimėlis! Turbūt pylei į gerklę, kol nusėdai į tokį dugną?

Senis tylėjo. Šypsena išblėso, ir jis atrodė kaip bedvasis padaras. Tik akys saugojo gyvastį, bet nebežiūrėjo į ponaitį.

Bepigu jam taip šnekėti. Jaunas, ir jo turtams nematyti galo.

460

Ne kartą pastebėjo, kokiomis dailiomis mašinikėmis laksto po miestą. O ir į vargšus, aišku, taigi niekas nešaudo, nebent kare... Dilgtelėjo širdį pagalvojus apie to jauno vyro smarkų

būdą. Ir tas pinigas... Kam paėmė? Nors, jei gera valia, kodėl ne, tik va tų priekaištų nereikia — ponaitis per jaunas išmanyti apie gyvenimą, o jis per senas ką nors keisti.

Zylė žodis po žodžio vis atkakliau domėjosi keistais dalykais. Klausinėjo apie gimines ir artimuosius. Labai nustebo, kad senis turi sūnų. Gyvena čia, Klaipėdoje, šiltame bute. Ir anūkai po kambarius laigo.

— Na gerai — įkali gramą, anokia čia tragedija, bet kad sūnus nežiūri tėvo, leidžia jam smirdėti katakombose, čia jau svieto pabaiga. Tokius pirmiausia reikia šaudyti! Tu auginai, ant rankų nešiojai, o jis, gaidys, dabar šaltai atsidrėbęs žiūri savo chatoje teleką! Duosi man jo adresą... Noriu į to balvo-no snukį pasižiūrėti.

Senio dėmesys nutrūko ties tuo baisiu žodžiu „šaudyti".

Jis be paliovos skambėjo jo ausyse tarsi perspėjimas valdyti liežuvį.

— Ne, aš juo nesiskundžiu. Geras vaikas... Nueinu kartais, bet bėda, kad marti manęs nepripažįsta. Pijoku vadina, ūdija visaip... Ir teisingai. Bet anūkai mane myli! — pagyvėjo barzdočius. — Nueinu, kai turiu kokį skanėstą iš kioskelio nupirkęs. Vos mane pamatę, atlekia išskėstom rankutėm: ką atnešei, seneli, ką atnešei?.. O paskui prašo: seneli, seneli, pasupk ant kelių!

— Pasupi?

— Aha. Jiems labai patinka, kai pasitupdau ant kelių ir kaip paukštukus u-lia, u-lia į viršų!.. O kad juokiasi, kad krykščia! Dar, dar, šaukia, dar, seneli, pasupk!.. Taip niekas nemoka, tik tu, — jau visai įsišneko senis. — Ale blogai su sveikata. Greit įsiveikiu, pridustu...

461

— Na, sveikatos tikrai ne prūdai, bet... — kažką svarstydamas Ovidijus pritilo, — jei nori, galiu tau padėti. Aišku, su kūju nepamosuosi, bet yra darbų, kur puikiausiai tiktum.

Pavyzdžiui, mašinų aikštelėj sargauti. Kaip?.. Ko spoksai, aš

rimtai! Turėsi stogą virš galvos. Elektra, šildytuvas, net televizorius yra, ko daugiau tau reikia?

Senis nepatikliai pakraipė galvą:

— Kur ten man tokiam!.. Pamatys savininkas — ir nė už

ką... Žinau, yra taip buvę...

— Cha cha cha... Tai tu, bra, ir šneki su savininku! O

gal turi omenį tą kitą, kuris danguje?..

— Ne-a, mano ponaiti. Ans mane gerai pažįsta. Musėt kurdamas šį pasaulį apie mane nepamislijo.

— Vadinasi, sutarėm, — linktelėjo Zylė. — Dirbsi pas mane sargu. Nesijaudink, ne tokius ant kojų pastatydavau, ne tokius ir pargriaudavau. Su manimi neprapulsi. Bet savo pjankes turėsi baigti, kitaip tušti tie mūsų bazarai...

Seniui susijaudinimas tik didėjo. Net laibos kojos suvirpo. Visa jo praeitis slinko prieš akis lyg drumzlinas sapnas.

Bet kam tos kalbos, kam tie pažadai? Jis priprato prie šalčio ir alkio. Nebijo žiurkių nei utėlių, kaip ir paties gyvenimo. Kur jam, prasigėrusiam iki paskutinio siūlelio, tikėtis tokių šviesių

permainų! Turbūt ponaitis perdeda. Bet negalima taip juoktis iš seno žmogaus, tegu ir alkoholiko.

Ovidijus, matydamas, kaip nuo didžiulės abejonės senį

išpylė prakaitas ir jis vėpso, lyg būtų kuo gražiausiai apmautas, išsitraukė telefoną ir mikliai surinko kažkokį numerį.

Senis netikėjo klausydamasis ponaičio nurodymų: tą atleisti, nes į jo vietą yra kitas, kur kas rimtesnis kadras... Apie jį, apie jį šneka!..

— Zinai automobilių aikštelę prie serviso? — klausė senį

pasibaigus pokalbiui telefonu. — Tai štai, nueisi ten, kai turėsi laiko, ir pasakysi, kad nuo Zylės... Atsiminsi — Zylė, 462

mano tokia pravardė. Paskui aš privažiuosiu, nulėksim į parduotuvę, pasižiūrėsim padoresnių skurlių. Va tai taip pamažu pamažu ir įsikabinsi į gyvenimą, supratai?

Seniui linktelėjo keliai. Lyg kokia aukštesnė jėga bandė jį

priversti klauptis, bet liko stingsoti pagarbia poza. Jau puolė

dėkoti, tačiau po pirmų žodžių ponaitis šaltai pertraukė:

— Ar tu durnas? Tai aš tau turiu dėkoti. Juk sakau —

man gyvybę išgelbėjai. Jei ne tu, būtų mane užvertę.

Ovidijus neskubėjo eiti savo keliais. Po to, kai mieste pasirodė kauniečiai, saugesnės vietos, regis, negalėjai įsivaizduoti. Gatvėje šalia tokių pat neišvaizdžių automobilių stovėjo jo senutėlis pikapas, slapta išvarytas iš tos pačios mašinų aikštelės. Sargas patikimas, neprasitars, kad vienas galingiausių

miesto nusikaltėlių trankosi prie tokios griuvenos vairo. Net toji žinia, kad Viktoras su kauniečiais išsikraustė iš Ingos namų ir neaišku, kurioje miesto skylėje glaudžiasi, neaišku, ką planuoja, Zylės nebejaudino. Pavojai liko ten, viršum jo galvos, ir lindėdamas apytamsiame rūsyje dabar štai tarsi atsikratė bjaurių mafioziškų įpročių, nė pats nepajusdamas, kaip su valkata užsimezga nuoširdus pokalbis. Apie jokius pasišaudymus nesikalbėjo. Juk ne seniui perprasti to pasaulio dėsnius, kur kraujas kainuoja pigiau nei pilstukas, o žmogiškumas beveik neturi jokios vertės. Tiesiog Ovidijus pajuto gebąs lengvai kloti mintis, nė kiek nebūgštaudamas, kad jos gali būti kvailos, neįtaigios ir kartu menkinančios jo autoritetą.

Seniui jis tebuvo „ponaitis". Tai užsiciklino! Nors ir kaip pra

šė baigti su tokiomis malonybėmis, bet barzdočiui vis išsprūsdavo tas kreipinys, pilnas pagarbos ir atsidavimo.

Net apie moteris įsišneko, lyg nebūtų jokio nei metų, nei likimo atseikėtų malonių skirtumo.

Ir senio akys kažkaip šelmiškai suspindo, pakumpę pečiai atsitiesino, judesiai nebebuvo tokie vangūs. Retkarčiais lyg užsimiršęs sukrizendavo ir vėl klausėsi savo ponaičio, kuris 463

moteris čia sumaišydavo su žemėmis, čia vėl imdavo kalbėti su vos juntama pagarba. Daug matęs tas jaunuolis, daug, bet, kiek suprato senis, tik viena kritusi į akį, ir ne pati gražiausia.

Ir kaip visada kad būna, toji moteris, užgavusi jam širdį, nieko nežino apie jo tyrus jausmus.

— Kažin ar ką čia pakeisi, — lyg ir guodė jis, — ne širdis, o kraujas turi pašaukti.

— Na, o tau?.. Nėra panašiai buvę? Nejau nesutikai per visą gyvenimą moters, kuri, nu, šakės — patiktų taip, kaip nė

viena kita?

Senis trumpam susimąstė. Buvo, buvo... Juk sūnus iš

šventosios dvasios neprasidėjo, bet tos meilės — kažin... Vos paaugus sūnui, žmona kitą susirado. Sumanesnį, viršininką kažkokį, o jis, nors auksines šaltkalvio rankas turėjo, kaip pradėjo gerti, taip visko ir neteko. Bet jaunystėje, kai buvo visai vaikigalis, viena tokia jaukė jo vaizduotę, oi jaukė!.. Nėr kaip ir nusakyti jos grožį.

Ir jis nutilo, lyg tikrai nerasdamas daugiau žodžių.

— Pasakok, davai, varyk, — neatstojo Zylė, — kuo ji buvo tokia ypatinga?

O pats, prisiminęs Živilę, pagalvojo, kad, taip paklaustas, irgi tylėtų.

— Ji buvo šokėja. Nemačiau, kaip jinai šoko, bet visi kalbėjo, kad labai gera šokėja. Turėjo ilgus ilgus plaukus ir labai gražią odą.

— Odą?.. — nusivylė Zylė.

— Aha, lygią, stangrią, baltą baltą odą. O va šlaunys, kai vos įmerkdavo kojas į šiltą vandenį, tapdavo rožinės...

— Rožinės?.. Ne, kažkokias nesąmones šneki! Kaip jos gali tapti rožinės?

— O tu paklausyk, — nutaisęs mįslingą miną, senis susirado ant šilumos vamzdžio pradžiūvuvią nuorūką ir prisikišęs prie žvakės užpapsėjo. — Ji gyveno su motina sename medi-464

niame name, o aš kitoje gatvės pusėje, irgi panašiame barake.

Sakiau, kad buvo šokėja, daug važinėdavosi, taip ir nutekėjo j kitą miestą, bet šventomis dienomis su draugėm išsiruošdavo pasižmonėti į miestą. Tada slapčiomis aš sekdavau iš paskos.

Atrodė, nieko daugiau galiu ir neveikti, tik sekioti paskui tą mergičką. Tai va... Pastebėjau, kad į penktadienio pavakarę, nors lauke būdavo šilta, saulė žeme ritinėdavosi, bet įsmilkdavo to namuko kaminas. Dūmai tik vir vir į dangų... Nu, misliju, kodėl? Nuėjau prie lango paveizėti. Buvo, kaip tyčia, toks plyšelis, tai ir pamačiau ją sėdinčią ant krėslo, o kojas laikė sumerkusi į dubenį su karštu vandeniu. Ant pečių tik v

rankšluostis. Šukavosi ilgus plaukus ir niūniavo negirdėtą gra

žią melodiją. O tos šlaunys, uch!.. Prisirpusios kaip kūdikio, rožinės... Labai graži atrodė, kaip angelas!

— Na o vėliau, kas buvo vėliau? — nerimo Zylė. — Tu ją patvarkei, po velnių, ar ne?

Senis svilino cigaretę primerkęs vieną akį. Kita į Ovidijų

žvelgė pašaipiai.

— O kam?.. Širdis džiaugėsi tuo, ką mato. Bet tas nuostabias kojas ne visada išeidavo pamatyti. Tai užuolaida užtraukta, tai stiklas aprasojęs. Todėl tekdavo stvertis gudrybės.

— Kokios gudrybės?

— Ogi paprastos... Vieną kartą užsikeberiojau ant stogo ir faneros lakštu trumpam pridengiau kaminą. Dūmai į trobos vidų, aš žemyn, o ji, vargšelė, su tuo rankšluosčiu į kiemą! Aplink jį augo tankūs krūmai, bet aš viską matydavau...

Senis išpūtė dūmus. Pats buvo panašus į tą kaminą, rūkstantį jo prisiminimuose.

— Tai kokia čia meilė? — krapštė pakaušį Ovidijus.

Tikėjosi išgirsti ką nors panašaus į meilės istoriją, o čia, tik pamanyk, išrūkė pliką bobą iš trobos. Pabandė įsivaizduoti save tuose krūmuose ir nepajuto, kaip nusijuokė. Ne, tai ne 465

meilė. Tik patvirtinimas, kad tai labai keistas dalykas. Nenupasakojamas.

— Ką nori, ponaiti, sakyk, bet ji man buvo gražiausia. O

jei ir po šiai dienai negaliu pamiršti, tai musėt buvau įsimylėjęs? Juk nebūtinai turėjau susilaukti to paties?..

— Taip... ko gero, taip, — sutiko Ovidijus kažką galvodamas. — Nebūtinai... kartais iš anksto gali numanyti atsakymą. Bet čia gudriai — uždengti kaminą, kad pamatytum kojas. Sakai, rožines?

Ir staiga kad sušuko:

— Kaip aš anksčiau nepagalvojau!.. Uždengti kaminą, taip, taip... Uždengti, kad pamatytum kojas!

Senis žiūrėjo į sujudusį Ovidijų nustebęs ir nusigandęs.

Kas čia jam šovė į galvą? Stoviniavo kuo ramiausiai, o dabar kaip akis išdegęs puolė prie lango. Tas ponaitis gali turėti šimtus pavidalų. Vien žvilgsniu priveiktų bet ką. Ko jį varsto akimis, bene apie jo sūnų prisiminė? Vaje, tas liežuvis... Juk ims ir paklaus adreso, o ką jis?..

Zylė boginosi dėžę, nuo kurios atsispyręs lengviau išsmuktų iš rūsio, kai išgirdo senį atsikrenkščiant.

— Mano ponaiti...

— Kas dar?

— Na apie sūnų... savo sūnų ir anūkus... taip jau gavosi...

— Kas?.. Sakyk tiesiai, kas yra?

— Neturiu aš sūnaus. Ir apie anūkus pamelavau...

— Tai ko melavai?

Ir nelaukęs atsakymo, Zylė įsikibo sveikąja ranka į lango rėmą ir pūkšdamas dingo tamsioje landoje. Kiek palaukęs, senis dėl viso pikto išlindo pasižiūrėti. Neišgirdo tolstančių

žingsnių. Pamate sniege likusius pėdsakus, ir jam pasivaideno, kad ponaitis vis dar čia, tik jo nusilpusioms akims nebe

įžiūrimas.

466

Kažin ar jis patikėjo dėl sūnaus?.. Tenebando jo šnekinti.

Kiekvienam savo.

Liukas ganėtinai gerai orientavosi Klaipėdos gatvėse, bet išsiugdė bjaurų įprotį ties kiekvienu kampu klausinėti, į kurią pusę sukti. Stai ir dabar, sustojęs priešais pagrindinę gatvę, klausiamai pasisuko į Viktorą.

— Tiesiai, — burbtelėjo šis.

Jie tolo nuo „Klaipėdos" viešbučio, kur buvo įsikūrusi didžiuma kauniečių ir vykdavo nuolatiniai savotiški susibėgimai, nors per juos paprastai nieko doro nebūdavo nusprendžiama. Ką tik baigė vakarieniauti. Sotumas — lygiai kaip nuovargis. Geriau jau būti tuščiu skrandžiu ir turėti galvas, pilnas idėjų, kaip išsikapstyti iš tos sumautos situacijos. Zylė prapuolė. Ir jo žmonės tik kaip vaiduokliai šen bei ten šmėkšteli.

Pasirodo kokia mašina, ir vėl niekur nieko. Sakytum, rūpestingas kauniečių marširavimas po uostamiestį Ovidijui kėlė ne didesnį pavojų nei retkarčiais iš dangaus krintantis sniegas.

„Poršė" perkirto sankryžą. Jai iš paskos lėkė trečios klasės

„BMW". Apsauga. Liūdna, bet taip. Jie saugosi Zylės, o jis —

kauniečių. Uždaras ratas iki pirmos klaidos?

— Tu ilgai būsi pas tą savo čiuvichą? — paklausė Liukas.

— Iki ryto, gali nelaukti. Paskambinsiu.

— Būtinai... Nesugalvok kur nors su ja bastytis. Visko gali atsitikti.

Viktorui pabodo iki išnaktų tūnoti prirūkytame viešbučio bare ir klausytis kaunietiškos panegirikos. Vis vien, kur bebūtų, mintys sukasi apie tas dvi moteris. Bet Liukas teisus —

vien dėl jų jam reikia būti budriam. Jei tik Ovidijus prisidėjo 467

prie brolio nužudymo, jam toks kauniečių judėjimas ne prie širdies. Zino, kad teks atsakyti.

— O tu kur varysi?

— Kaip tai kur! Kaip visada — zonduosime miestą, gal kur išlįs Zylės galai.

— O jei jo nėra mieste?

— Nėra, tai nėra, vis vien reikia tikrinti.

Skustagalviai iš „BMW" vikriai sunėrė į kiemą. Buvo ginkluoti, todėl drąsiai išlandžiojo visus užkaborius ir Melitos namo laiptinę. „Svaru..." — sugrįžę pranešė, ir Viktoras išlipo iš sportinio automobilio. Liukas luktelėjo, kol jis dingo laiptinėje, ir tada paskambino Ingai.

— Cia aš... Ieškojai manęs? Tai gal turi naujienų? Ką?

Zylės mašinos numerius? Oho, kaip tu sužinojai?.. Iš aikštelės?.. Na taip, logiška, bet jis gali keisti mašinas kada panorėjęs. Gerai, rašau... Ne, ne, Viktoras nieko nežino. Taip, jam sunku apsispręsti, todėl tegu sėdi ant klyno... Kur jis? Palikau vienoje vietoje... Sakau, vienoje vietoje... Iš kur man žinoti, kokia čia gatvė! Davai, diktuok!

Jis laikė paruoštą rašiklį ir ant rankos brūkštelėjo: „ALP

274".

— Kokia markė?.. „Folksvagenas"?.. Aha, pikapas, supratau. Gerai, dėkui... Kad tik pasitvirtintų.

„BMW", nulėkusi prie gatvės, laukė, kol pajudės Liuko mašina, bet šis kažko vis rymojo palinkęs prie vairo. Negana to, išlipęs atskubėjo prie jų.

— Na ir duoda ta Inga, — sušneko. — Įsivaizduojate, ji pastebėjo, kad iš aikštelės, kuri priklauso „zyliukams", dingo

„Folksvagenas pasatas". Ryte pravažiuodama matė, o dabar, į

vakarą, autas, nebėr!..

— Tai gal kas nupirko?

— Velniai žino. Ji tvirtina, kad pirmadieniais nedirba, tik sargas ten smaukosi. Reikia patikrinti...

468

— Kaip patikrinti?

— Išmaišyti visą miestą. Juk nevarinės jos j garažą, kai gali bet kada prireikti. Taip: sukelti visus bachūrus ant kojų, pasidalinti rajonais ir atsargiai prašukuoti. Įspėju: nieko nedarot, iš karto skambinate man!.. Aišku?

Melita laukė pravėrusi duris. Ją išgąsdino tie tankūs žingsniai laiptinėje. Sutrinksėjo ir nutilo. Net krūptelėjo, pagalvojusi, kad toks triukšmas — tarsi kas ką pultų, todėl, vos išvydusi laiptais lipantį Viktorą, puolė jam ant kaklo. Stipriai prisiglaudė ir suvirpusi apmirė.

— Aš taip bijau dėl tavęs... — sušnibždėjo. — Bijau, kad tau kas neatsitiktų.

— Baik, Melita... Kas man gali atsitikti? Eime į vidų, nestovėkime čia.

Vienintelio kambario durys buvo uždarytos. Viktoras prikišo ausį prie jų, tačiau tyla buvo stipresnė už klausą.

— Ji miega, — išgirdo šalia merginos balsą ir kitą akimirką pajuto, kaip ši uždėjo savo rankas jam ant liemens ir švelniai prigludo. — J a u pradeda atsigauti. Šiandien dūko repeticijoje, net su vienu berniuku susipešė, bet paskui atsiprašė. Vėsinau visą valandą, bijojau, kad skersvėjis neperpūstų...

— O apie... ją neklausinėjo?

— Apie mamą?.. Žinoma, kaip kitaip...

— O ką tu?

— O ką aš? Vis tą patį sakau: išvažiavo, turi sugrįžti. Spėlioja, ką mama parveš lauktuvių. Tokie jau tie vaikai — greitai visas skriaudas užmiršta.

Viktoras neiškentė. Tyliai pravėrė duris ir pažvelgė pro plyšį-

Kambarys skendėjo prieblandoje, bet užvis aiškiausiai subolavo balta kaip sniegas antklodė. Mergytė... Maža mergytė

gulėjo atmetusi liesas rankutes, girdėjo tylutėlį jos šnarpšti-469

mą. Kietai įmigusi. Tikrai pavargusi, ne mažiau nei jis, besiblaškantis pavojingų ryšių ir santykių pasaulyje. Jo dukra. Jo kūnas ir kraujas. Kažin ar galės kada be baimės prieiti ir savo rankomis pataisyti pagalvę?

Jis ilgai žvelgė į tą blyškų veidelį, o krūtinėje kaupėsi sunkuma. Kur bekeltų koją, visur jį pasitinka tas pats netikrumas. Lyg gyventų ne savo, o svetimą gyvenimą, kaip naštą užkrautą po ilgų kalėjimo metų.

— Ji panaši į tave, — atsklido Melitos šnibždesys.

— Kažin...

— Labai panaši. Kai šypsosi, skruostuose atsiranda duobutės, visai kaip tavo.

Viktoras tyliai uždarė duris. Melita pirma jo nuėjo į virtuvę. Nieko nesakydama ėmė ruošti kavą. Darbavosi nuleidusi akis, ir Viktorui pasirodė, kad ji kaupiasi svarbiam pokalbiui. Kodėl gi taip primygtinai kvietė atvažiuoti? Nuoširdžiai troško prisiglausti? Ne, turbūt ne vien dėl to. Siekdama spintelės rankenėlės, ji tiesiai pažvelgė Viktorui į akis ir žiūrėjo valandėlę lyg užkerėta, kol prisiminė, kad ieško servetėlių.

— O kaip Dovilei sekasi repeticijose? — paklausė jis, bandydamas išsklaidyti nežinia iš kur kylantį slogumą. — Tavęs bent klauso?

— Klauso. Neturiu su ja jokio vargo. Ir su vaikais puikiai sutaria. Pasiilgusi draugystės. Turi gerą atmintį, todėl nereikia į galvą kalti teksto. O tu žinai, kad Donatas ištesėjo savo pažadą?.. Pameni, žadėjo paremti spektaklį.

— Taip, tikrai. Žadėjo.

— Tai va, pasirodo teatro sąskaitoje guli tokia pat suma, apie kokią jo ir šnekėta. Nežinau, ką daryti...

— Tu juos turi paimti. Būtinai. Juk tokia Donato valia.

Melita valandėlę stingsojo nejudėdama, lyg leisdama Viktorui geriau apžiūrėti save ir palyginti, kas ją labiau yra persmelkęs — liūdesys ar džiaugsmas. Paskui su ta pačia 470

keista išraiška pasižiūrėjo j jį. Sustingęs veidas. Lygus, glotnus kaip statulos ir išduodantis nerimą, kad kažkas negerai...

— Kas yra, Melita? Kodėl taip žiūri į mane?

Viktoras sėdėjo prie stalo, kai ji, žengusi porą žingsnių, su

ėmė jo rankas ir netikėtai atsiklaupusi priglaudė prie skruosto.

— Aš bijau dėl tavęs... Labai! Viktorai, būk geras, išva

žiuok, palik šį miestą...

Jis sutriko. Vien tas klūpojimas išmušė jį iš vėžių. Ir balsas. .. Jis skambėjo šiurpiai ir įtikinamai. Ji irgi jaučia pavojų...

— Bet kodėl, Melita?.. Stokis, nereikia manęs taip maldauti.

Ji atsistojo ir ėmė vaikščioti po virtuvę. Arbatinukas ūžė, o ji viską pamiršusi be garso žingsniavo nuo durų iki lango.

Viktoras išjungė viryklę. Melitos veidas skendėjo liūdesy.

Siauručiai nedažyti antakiai buvo pastebimi tik todėl, kad skausmingai trūkčiojo. Ir ranką laikė prie burnos, lyg slopindama neramų kvėpavimą. Taip, ji buvo kažko susijaudinusi.

— Melita...

Ji pažvelgė į jį su rūpesčiu. Lyg pro kokią aimaną ištarė:

— Tavo akys tokios pat kaip Donato.

Akys? Kuo čia jos dėtos? Ir tas blaškymasis po virtuvę Viktorui darė įspūdį, kad Melita tūžta dėl savo bejėgiškumo — lyg norėtų apginti jį, bet nežino nuo ko.

— Ir tas vaikinas, kuris žuvo per sprogimą... Jo akyse tada prie bažnyčios mačiau tą patį...

Ji nutilo. Sąmoningai padarė pauzę, tarsi leisdama įsibėgėti Viktoro nuogąstavimams. Akys?.. Na taip, jis prisimena, kaip tada Melita keistai pasižiūrėjo į Maurą, tarsi atpažindama ką jo veide. Net pats krūptelėjo. Iš atminties išplaukė tas pirmas susitikimas su Melita, kai svetainėje gėrė pagal ypatingą receptą paruoštą arbatą. Tada irgi stebino mįslingomis užuominomis, kalbėjo matanti kažkokius lemtingus ženklus.

Ženklus akyse?.. Lėtus mirties žingsnius? Donatas, Mauras, dabar jis?..

471

—- Nesąmonė, Melita!.. Tu paprasčiausiai pernelyg jautri.

— Ne, Viktorai, ne!.. Turiu blogą nuojautą. Jau du kartus ji manęs neapgavo. Ir tavo akyse matau tą blausią šviesą.

Tau gresia mirtinas pavojus! Man labai neramu... Išva

žiuok Juk matai, aplink vien mirtys vaikšto...

Ir ji vėl, kaip laiptinėje, vos jį išvydusi, apsivijo rankomis jo kaklą ir vis šnibždėjo tą patį:

— Išvažiuok... Išvažiuok, maldauju! Jei mane myli, išva

žiuok...

Inga ištykino iš miegamojo.

Didžiulis namas grimzdo tyloje. Nė garso. Nesigirdėjo ir laikrodžio tiksėjimo. Lyg tanki masė tyvuliavo tamsa, ir ji žengė į ją negirdėdama savo žingsnių. Nesuvokiama stipri jėga ją stūmė laiptais žemyn.

Tegu jos pasirodymas bus nelauktas tiems, kurie atnešė į

namus šią mirtiną tylą. Ji ne viena. Kažkas slepiasi tamsoje.

Jie ten, iš kur sklinda tylus spengsmas.

Nukreipė žvilgsnį į vestibiulį. Tuščia. Maži šviesos ruo

želiai, atklydę iš gatvės, pešė iš tamsos kaktusų kontūrus.

Spygliai blizgėjo lyg adatos. Keista. Ji buvo pasiruošusi išvysti bet ką. Net karstą. Bet ne, tikrai tuščia. Vis stabtelėdama ir įsiklausydama nulipo į vestibiulį. Su visu šešėliu įsiliejo į kaktusų tankumyną. Ir tada tarsi išgirdo kuždesį: „Atsisuk... Atsigręžk!.. Pasižiūrėk, jie ten..."

Na, žinoma, kaip nepagalvojo! Kurgi daugiau gali tūnoti prakeiktieji, jei ne po žeme! Be jokios nuostabos sužiuro į

rūsio duris. Pro jų plyšius skverbėsi šviesa. Durys atsidarė be girgždesio. Šviesa, nė kiek akių nerėžianti šviesa. Blausi, bet 472

srūvanti iki giliausių rūsio užkaborių.Tarsi skendėdamas po vandeniu žvelgtum į saulę.

Pakopos baigėsi, o ji vis dar nieko nepamatė. Sustojo prie baseino krašto. Vanduo jame vos vos dulsvavo. Nebuvo jokio atspindžio, tarsi virš jo kybotų plonas rūko šydas. Ėmė dairytis. Ieškojo nuojautos džiaugsmo, bet joks šešėlis nedrumstė

prieblandos. Tačiau neabejojo — buvo ne viena, ir sulig tuo jausmu tylos sieną pramušė garsas. Kažkoks duslus trenksmas. A, durys... Rūsio durys užsitrenkė. Ji atsitraukė nuo baseino. Pagraibstė rankomis apie save, bet neužtiko jokio ankstesnio baldo. Kaip čia viskas pasikeitę!

Tada ją pasiekė kitas garsas. Kur kas keistesnis. Pirma pasigirdo lyg trumpa aimana, visai nepanaši į žmogišką. Tada atsklido pikta dejonė, o ją nustelbė pilvinis urzgesys.

Jie pamatė ją.

Stebi.

Nenuleidžia akių.

Ji gręžiojosi, kol neteko kantrybės:

— Kur jūs, susnos? Pasirodykite!..

Jie išniro tyliai, tarsi iš po žemių. Baltos iltys pradegino prieblandą kaip rūkomąjį popierių. Du šunys strimgalviais pasileido link jos. Driuoktelėjo, darniai susiglaudė, kaip ir dera broliams, visą raumenų jėgą atiduodami baisiam lėksmui.

Ji išsišiepė. Menkas atsakas pragariškam urzgesiui. Tada išplėtė nagus, matė, kaip šunys šastelėjo į šalis ir dantytomis gerklėmis kibo į jos pilkšvas rankas...

Ji klyktelėjo. Kraupi migla išsisklaidė.

Suprato pabudusi nuo savo riksmo. O Dieve!.. Tai tik sapnas! Ji niekur nebuvo išėjusi, ir tas rūsys tik prisisapnavo.

Pasijuto besėdinti lovoje išpilta šalto prakaito. Akimis apibėgo miegamąjį. Čia nieko nėra, tik ji, nelaiminga našlė, krūpčiojantis gyvybės gumulėlis didžiuliame name. Nejučio-473

mis apsičiupinėjo riešus. Nieko. Net keista, kaip po tų kraują stingdančių košmarų ji lieka sveika.

, Vėl krito ant pagalvių. Kurį laiką gulėjo klausydamasi savo gilaus alsavimo ir monotoniškai tiksinčio laikrodžio. Jo rodyklės rodė pirmą valandą nakties, ir Inga pagalvojo, kaip jai sunku bus sulaukti ryto. Juk vos sudės akis, vėl kaip pamėklė klaidžios po namus. Jau trissyk sapnavo, kaip, atsidūrusi laiptų aikštelėje, išvysta apačioje stovintį karstą. Nė vieno žmogaus. Ir žvakės nedega. O Donatas visas pajuodęs kuo ramiausiai guli, kol jos šėtoniškas juokas priverčia praplėšti akis... Fu, košmaras!.. Taip ir iš proto išsikraustyti galima!

Keliais kojų spyriais nubloškė šilkinę antklodę, bet išlipti iš

lovos nesiryžo. Persisvėrusi šiaip taip sugriebė nuo naktinio staliuko mineralinio butelį. Troškulį numalšino, bet silpnumas liko. Vėl išsitiesė. Apgraibomis susirado nuotolinį televizoriaus valdymo pultą. Įjungė ir valandėlę maigė mygtukus, bet visur ta pati balta pūga. Vos nutilus šnypštimui, staigiai pasirėmė

ant alkūnės. Kas čia per garsas?.. Girdėjo, girdėjo! Fuuu, šaldytuvas virtuvėje. Visada kai įsijungia, klingsi, bjaurybė...

Tysodama klausėsi jo taikaus urzgimo tarsi nuostabiausios serenados, bet apie miegą bijojo ir pagalvoti. Kai vėl stojo tyla, nusprendė išsklaidyti miegamajame susitvenkusią troškumą. Dievaži, kažkoks prakaito kvapas. Čiupo kvepalų

buteliuką ir purškinėjo, iki pirštas paskaudo. Oras prisisodri-no stipraus aromato. Egzotiškos gėlės, truputį primenančios nuostabiųjų filokaktusų žiedų kvapą. Kodėl niekas nebando išrasti kvepalų, kurių pagrindą sudarytų kvapnieji kaktuso žiedų syvai?

Ji pasikuitė lovoje ieškodama švelniausio įlinkio išsikankinusiam kūnui. Paglostė pusiau sulenktas kojas. Liaunos kaip mergaitės. O liemuo?.. Ne, viskas puiku — nė vieno nuodingo gramo. Gimdymų nesugadinta figūra. Ir gerai, kad kaip kokia perekšlė neapsikrovė vaikais. Ko verta moteris, nemo-474

kanti savęs prižiūrėti? Draskosi, eina apie vaikus prakaituotom strėnom ir vyrui idiotui kojines skalbia. O, jei kas nors jos kūną taip mylėtų, kaip ji pati jį myli! Tiek ir tetruktų iki visiškos laimės. Keista, niekuomet apie tai rimčiau nemąstė.

Staiga Inga įsitempė ir pakėlė galvą klausydamasi. Virpesys, dar netapęs garsu, ar jai ir vėl vaidenasi? Bet ji girdi, girdi!.. Taip gali klangtelėti tiktai raktas spynoje!..

Sulaikė kvėpavimą. Apmirė. Ir stojusioje tyloje išgirdo ka

žin ką gyva.

Žingsniai! Kažkas vaikšto apačioje, įėjęs į namą, kai jo teritoriją saugo tokia signalizacija! Negali būti. Jai vaidenasi, visai tie sapnai sudrumstė sąmonę!..

Ji pakėlė galvą ir baimingai apsižvalgė, lyg kas stovėtų

miegamajame. Netyčia užkliuvo už savo atspindžio veidrodyje. Pamėklė. Pamėklė siaubo išplėstomis akimis, gyvos nevilties atvaizdas.

Vėl visa širdimi sukrūpsėjo. Kažkas žingsniavo virtuvėje, ir kai ausis trumpam užgulė tyla, padrąsinusi lengviau atsikvėpti, sugirgždėjo laiptai, vedantys į miegamąjį. Saugumo jausmą nuplovė pavojaus banga. Artėja, lipa čia... Ką daryti?

Inga tyliai prilėkė prie durų ir, pasukdama raktą spynoje, pajuto, kaip grindys susiūravo, visai čia pat girgžtelėjo. Puolė

atgal į lovą. Žingsniai nutilo. Stovi už durų?..

Sunkią bronzinę durų rankeną matė labai aiškiai. Ji kneb-telėjo! Kažkas nori įeiti. Įsibrauti ir ją nužudyti. O mama!.. Ji surietė kojas, susitraukė iki pirmykščio embriono. Bijojo ir krustelėti. Pelėdos akimis spoksojo į rankeną, vėl grįžusią į

pirmykštę padėtį. Sukaupusi visas jėgas, tyliai šūktelėjo:

— Kas ten?..

Ir pagalvojo: jei kas stovi už durų, tai turėtų išgirsti kvėpavimą. Juk tokia mirtina tyla! Nejau ne žmogus? Grynų gryniausias vaiduoklis?.. Girgžtelėjo parketas... Kažkas tyliai žengė laiptais. Vos girdimas bilsmas, lyg kaulėtu pirštu per 475

širdį... Tolsta, traukiasi nelabasis? Įsiklausė. Paskutinis garsas pasigirdo iš vestibiulio, ir visame name įsivyravo grėsminga ramybė. Inga tebespoksojo į duris. Nejaugi viskas?..

Ji spriegė iš lovos ir abiem rankom čiupo telefoną.

Vestibiulyje nakties šviesoje stovėjo žmogus. Nukoręs rankas ir kiek panarinęs galvą, jis tarp glaudžiu ratu supančių jį

kaktusų ir pats buvo panašus į kaktusą ar bent jo šešėlį. Sujudėjo tik tada, kai iš virtuvės pasigirdo trumpi skimbčiojimai.

Ten, viršuje, moteriška ranka renka telefono numerį. Jis be garso paliko savo slaptavietę. Ėjo kaip žmogus, gana gerai besiorientuojantis juozganoje šio namo tamsoje.

Sulig paskutiniu skimbtelėjimu pakėlė ragelį. Uždengė

ranka membraną, kad nesigirdėtų alsavimo. Kur ji skambina?

Į policiją?

— Alio, alio!.. Tai aš, Inga... Klausyk, čia kažkas dedasi, man baisu!..

— Kas atsitiko?

— Kažkas vaikščiojo po namus, norėjo įsiveržti į miegamąjį... Lugeri, atvažiuok!.. Girdi, tuoj pat!

— Ar pablūdai! Ką čia grybauji?

— Sakau, atvažiuok!

— Kodėl aš? Tau galvoje negerai! Skambink Viktorui!..

—Viktorui?.. Durnas tu! Ką aš jam pasakysiu? Bent grei

čiau tu jį patvarkytum! Velniams mums tas zekas! Sakau tau, atvažiuok, aš bijau viena būti!

— Eik tu šikt!.. Pati užvirei košę, o dabar psichuoji kaip cielka! Jei kas yra name, tai skambink į policiją!

— Į policiją?

— Na tai aišku!.. Ką aš tau padėsiu! Pats duoduosi kaip velnias, visai nuo kojų nusivariau jo beieškodamas!

476

— Prie trobos palauk...

— Laukiu, laukiu!.. Nesirodo, svolačius! Viskas, skambink į policiją arba geriau išgerk migdomųjų ir eik gulti!..

Policija atvyko po dešimties minučių. Pasigirdęs burzgimas gatvėje ir trumpas, bet gūdus pyptelėjimas išvadavo Ingą iš sąstingio. Pašoko, įsižiebė šviesą ir pagavo zuiti nuo spintos iki veidrodžio. Užsimetė chalatą. Persibraukė šukomis plaukus. Kirpčiukai ant kaktos buvo sulipę nuo prakaito.

Atsirakinusi duris, potekiniais nuskubėjo koridoriumi.

Kol nusigavo iki virtuvės, nuo šviesų tviskėjo visas namas, bet naujas išgąstis užklupo ją vos žvilgtelėjus į apsaugos sistemos pultą. Jis buvo išjungtas. Ir monitoriaus ekranas buvo tamsus, kaip prieš minutę visas namas. Išpūtė akis netikėdama.

Juk puikiai prisimena, kaip vos sutemus sujunginėjo kameras, patikrino vaizdą... Nesuveikė? O vėliau savaime išsijungė?

Nesąmonė!

Prakeikimas! Jai taip ir nudiegė vidurius pagalvojus, kad tas, kuris slampinėjo po namus, žino kiekvieną mygtuką, net įsigudrino patekti nepastebėtas!.. O gal jai iš tikro viskas prisisapnavo? Tiesiog užvaldė tokia būsena, kai nebeskiria tikrovės nuo sapno ir viskas susijaukė smegenyse? Bet signalizacija, dievaži, buvo įjungta!

Vėl pasigirdo garsus pyptelėjimas. Nutirpusia ranka ji nuspaudė reikalingą mygtuką, ir kiemo vartai pakilo. Apimta stipraus nerimo, išskubėjo pasitikti policininkų ir, pamačiusi, kaip vangiai iš „gaziko" ropščiasi jauni pareigūnai, mintyse pasiuntė jiems prakeiksmą. Ramūs ir tingūs. Lyg po šokių

atsitrenkę pas kokią paleistuvę.

— Greičiau jūs! Pas mane buvo kažkas įsilaužęs!

Isteriškas riktelėjimas jų nei nustebino, nei išgąsdino. Pripratę. Per naktį ne tokių iškvietimų pasitaiko. O čia — viso 477

labo gyvenimo išpopinta gražuolė. Ir dar blondinė. Tiesa, šūkčiojanti valdingu balsu lyg koks karininkas.

Jie sugužėjo j vidų. Negirdomis nuleido priekaištą, kodėl atvažiavę be pėdsekio šuns. Smalsiai sužiuro į kaktusus. Čia tai bent! Ir toliau, belandžiodama! po kambarius ir vis regėdami retai kur aptinkamą tokią prabangą, iškalbingai susi-

žvilgčiodavo, lyg sakydami, kad profesionaliam vagiui čia būtų

darbelio. Bet kiek bespyrė namo šeimininkę j kampą, kamantinėdami ir prašydami patikrinti, ar visi vertingi daiktai savo vietose, ji atkakliai purtė galvą tvirtindama, jog niekas nedingę. Užtat vis pasakojo, kaip girdėjo žingsnius, kaip kažkas bandė patekti į miegamąjį, ir po kurio laiko policininkai ėmė

žiovauti. Nelabai įtikinama. Juk našlė, vyras prieš gerą savaitėlę nupiltas, tai ir pakriko vargšei nervai.

Inga maldavo išlandžioti visas namo pakampes. Juk galėjo kokią bombą paslėpti! Kas bus jai ir jos kaktusams? Pastebėjo tuos skeptiškus susižvalgymus, o kai vieno žvilgsnis nuslydo jos plikomis rankomis, tai ir visai įniršo. Įtaria, kad narkomanė?.. Ieško adatos žymių? Ot suskiai! Soko aiškinti apie signalizaciją. Moteriškai bandė nupasakoti apie stebuklinguosius daviklius, kurie, vos užfiksavę judantį objektą, sukelia aliarmą ir įjungia vaizdo įrašą, bet pareigūnai vaikščiojo žvalgydamiesi į lubas, lyg kalba suktųsi apie skraidančiąsias lėkštes.

Tada įbruko kiekvienam į leteną po dešimt dolerių, pridėjo butelį iš baro atsargų, ir policininkus tarsi kas pakeitė. Leidosi varinėjami nuo palėpės iki rūsio. Visą namą nuodugniai ištikrino, kad tik ponia liktų patenkinta.

Jie neabejojo, kad jai pasivaideno. Namas didelis, kur nors nuo skersvėjo atsidarė durys, todėl menkiausias garsas tamsos ir nesenos tragedijos įaudrintoje vaizduotėje gali bet kuo virsti. Kai jie, patikrinę ūkinį pastatą ir garažą, parkėblino į vidų ketindami atsisveikinti su dosniąja mafiozo našle, ji 478

vaikštinėjo tarp kaktusų. Tai prie vieno spygliuoto stulpo, tai prie kito, ne mažiau įspūdingesnio, atsirasdavo. Ir staiga taip sukliko, kad policininkams keliai virptelėjo. Puolė žiūrėti būdami tikri, jog turtingoji namo šeimininkė bus mažų mažiausiai vieną lavoną išvydusi.

— O Viešpatie!.. — pro verksmą šaukė Inga. — Jūs tik pažiūrėkite, ką tas niekšas padarė! Užmušššti tokį! Va, va, va!..

Prasibrovę į patį kaktusų tankumyną, pareigūnai pasijuto skaudžiai nuvilti. Isteriškoji blondinė stovėjo prie didžiulio spygliuoto rutulio ir rieškučiose lyg kokią brangenybę laikė

sultingą žalios masės gabalą. Atkišo jiems tarsi svarbiausią argumentą kriminalistikos istorijoje. Policininkai atšlijo. Pasidygėdami nužvelgė gumburį, tarsi tai būtų iš apsiašarojusios moters krūtinės išplėštas piktybinis auglys.

— Tai echinokaktuso žieeedas!.. — sukūkčiojo ji. — Žydi kas dešimt metų ir... ir nulaužtas... Matot, koks niekšas čia valkiojosi, jam nieko nėra švento!..

Ir tarsi nesuvokdama, ką daro, plikomis rankomis apglėbė briaunotą echinocactus ingiens rutulį, padėjo savo šviesią galvelę ten, kur turėjo savo laimingos dienos sulaukti stebuklingasis jo žiedas.

Ii

Viktoras užsirūkė. Traukė dūmą po dūmo

v

stovėdamas prie atviros orlaidės. Suėmė nesmagumas. Žinojo, kad negražu, tiesiog kiauliška po glamonių iškart stvertis cigaretės, bet vis tos mintys, lekiančios į rytdieną, kaltos. Ir miesto žiburiai mirksi, lyg klausdami, kurių velnių jis stoviniuoja prie šarmoto lango, kai visai čia pat tūno priešai. Tyko 479

tarsi pamėklės už jį supančio šviesos rato. Ar pavyks tą deimantą, kurio švytėjimą jaučia savyje, jaučia pačia karščiausia briauna, pasukti taip, kad priešus lyg išalkusius vilkus išlaikytų anapus ribos? Nežinodamas ir nematydamas jų.

Jis užsikosėjo. Nurijo dūmą kartu su kylančiu nerimu.

Kiek pasukęs galvą pažvelgė į virtuvės gilumą.

Melita gulėjo ant patiesto čiužinio, kurį atitempė sakydama, kad jam, Viktorui, būtų pravartu bent kelias valandas nusnūsti, bet abiem jos prabėgo kaip sapne. Tokiame tikroviškame, jog patirtas intymumas, regis, kaustė ne jų išsiilgusius kūnus. Ji vis tebebuvo nuoga. Gulėjo laisva ir žavia poza.

Prieblandoje visi virtuvės daiktai atrodė bespalviai, tik jos mergaitiško kūno linijos buvo lyg pieštuku užbrėžtos. Pajuto, kad yra stebima, bet akių nepakėlė. Buvo tingi kaip katė.

v

Šyptelėjo, tarsi vėl atsiduodama glamonei.

Viktoras žvelgė į jos nuogumą be jokio bundančio geismo. Gėrėjosi blyškia oda, vietomis šerpetota, vietomis perre-v

girna iki melsvų kraujagyslių. Žinojo, kad nuo taurės vyno jai kaklą išpila rausvos dėmelės. Pastebėjo, kad kai nesišypso, lūpos tampa plonos ir griežtos, o nepadažytas veidas tarsi apsitraukia liūdesio šydu. Jau daug apie ją žinojo, ir įsivaizduojama svetima akimi pastebimi trūkumai netrukdė jam galvoti apie ją be galo širdingai.

Ji ištiesė ranką. Baltą, grakščią. Mostelėjo kviesdama, ir paskubomis užgesinęs cigaretę, Viktoras įsitaisė šalia. Melita linksmai sujudusi prigludo prie jo krūtinės. Valandžiukę jie klausėsi vienas kito alsavimo. Viktoras meiliai glostė jos plaukus, švelniai palietė šiltą kaklo odą, bet Melita vos žvilgtelėjusi pastebėjo jo susimąstymą, ir jausmingai spindėjusios akys ūmai liūdnai prigeso. Viktoras įsitempė. Numanė, apie ką Melita prabils. Akys viską pasakė. Ir ji, nosies galiuku liesdama jo skruostą, sušnibždėjo: 480

— Tau greitai reikės eiti.

v

— Žinau.

— O apie nuotrauką nepamiršai?

— Kokią?..

— Savo. Juk žadėjai man ją atnešti.

— A, taip, pamenu...

Ji pajuto, kaip sunkiai kilnojasi Viktoro krūtinė. Neramiai dirstelėjo į jo veidą. Atrodė susimąstęs, vejantis bjaurias mintis šalin.

— Tai turi savo nuotrauką?

— Yra... bet nežinau, ar tiks. Apskritai be reikalo tu viską sugalvojai, kvailas sumanymas, nieko neišeis. Supranti, neturiu aš normalios nuotraukos.

— O kokia ta, kurią atnešei?

— Prasta, labai prasta... Prieš teismą daryta. Nusikaltimo vietoje. Ir seifas matosi.

Melita valandėlę kažką galvojo.

— Kitokios neturi? Tada tiek to, paimsiu žirkles ir iškirp-siu, ko nereikia.

— Akių neiškirpsi. Sakau tau, aš ten tragiškai atrodau.

— Matysime... Bet man reikia tavo nuotraukos. Na ir kas, kad tu joje nesišypsai. Kitokio tavęs Dovilė turbūt ir neįsivaizduoja. Nepažintų... Tau metas, Viktorai... Ji gali greitai prabusti. Tu paskambinsi man?

— Būtinai...

Jis tvirtai ją apkabino, bet papurčiusi galvą, Melita išsi-laisvino. Žinoma, ji dar nebaigė kalbėti, nepasakė paties svarbiausio...

— Bet tu išvažiuosi?..

— Gerai, juk sutarėme.

Tokio atsakymo jai buvo negana. Pirštais palietė vaikino veidą, uždėjo abu delnus, visus mylimus bruožus apimdama tarsi taurę.

481

— Bet išvažiuosi nedelsiant, dar šį rytą?..

— Ne, Melita, taip greitai negaliu. Reikia palaukti kokias porą dienų.

— O Dieve, Viktorai!.. — ji vėl atrodė ir nusivylusi, ir nusigandusi. — Patikėk manim — tau gresia pavojus. Jau du kartus nuojauta neapgavo. Palik tą banditų miestą, išva

žiuok... Aš taip bijau. Širdimi jaučiu, kad galiu tavęs netekti... Kaip bus man ir Dovilei?.. Į kokį internatą man ją atiduoti?

— Nekalbėk taip. Nieko man neatsitiks. Ten buvo mano brolis, ar bereikia daugiau ką aiškinti?

— Tai vis dėlto imsiesi keršto?

— Kodėl keršto?.. Aš siekiu teisingo atpildo, nieko daugiau. Tu prisimeni spektaklį? Sakei, kad tiki jo tiesomis, o dabar nori iš manęs atimti malonumą būti teisingam?

Melita atšlijo. Artumas išblėso. Jos rankose atsirado suknelė, žaibiškai ją užsivilko ir tarsi kitomis akimis nužvelgė

Viktorą.

— Laikas jiems geriausias teisėjas. Tavo brolio žudikas gaus, ko nusipelnė. Kodėl tu vaizduoji mafiozą? Manai, tik taip gali įrodyti savo jėgą? — kalbėjo ji su nuoskauda. —

Mesk tuos savo principus! Aš žinau — tu gali būti kitoks.

Kodėl tu turi gyventi pagal to žiauraus pasaulio taisykles?

— Melita... Būti teisingam dar nereiškia būti žiauriam.

Išsiaiškinsiu, kas patvarkė Donatą, ir tą tipą su visais įrodymais pristatysiu mentams. Tegu jie teisia, juk turi būti tvarka!..

Ji atsistojo, nuėjo prie dujinės viryklės, ir Viktorui nieko kito nebeliko — tik ieškotis savo drabužių. Pasijuto kaltas, kad štai Melita stovi nusisukusi, lyg įskaudinta. Užsimovęs džinsus, kiek palūkuriavo už jos nugaros, nesiryždamas apkabinti. Kai tą silpnumą įveikė, pajuto, kad ji visa įsitempusi, lyg bandytų užgniaužti ašaras. Ne, ji ne kokia ateivė, neži-482

nanti čionykščių papročių ir turinti mistinių galių. Ji papras

čiausiai jį myli, o jis vis bijo tuo patikėti.

Ji atsigręžė. Tamsoje jo žydros akys sušvito kaip paukščio.

Paukščio, uždaryto jausmų narvelyje.

— Išvažiuok, Viktorai, labai prašau... Tada ir pasielgsi teisingai. Kas tau svarbiau — žmonės, kuriuos tu myli, ar tie, kurių nekenti? Todėl išvažiuok, maldauju... Tu pažymėtas tuo pačiu ženklu kaip ir visi, kurių jau nebėra.

Tai ji ištarė taip tvirtai, kad Viktoras krūptelėjo. Slogus jausmas. Dingo noras grumtis su juo. Troško, kad mylimas veidas atsikratytų tragiškos spalvos. Norėjo visiems laikams likti mylimas šitos dievybės, o jei mirti, tai tik laikydamas jos trapų delną savojoj rankoj.

— Gerai, Melita, — tarė jis, — aš išvažiuosiu, šiandien pat.

Ji uždėjo rankas jam ant pečių. Paskui išbučiavo skruostus, akis, kaktą... Viktoras užsimerkė. Pasijuto vėl, kaip kadaise, besąs toli nuo savo kūno.

Viktoras neskambino Liukui. Buvo šešta ryto, tad nenorėjo žadinti jo, juolab kad kauniečio laukė staigmena — jis tikrai nusprendęs dingti iš Klaipėdos. Nedelsdamas nė dienos.-

Todėl išsikvietė taksi ir įsėdęs į jį pasakė senąjį Dragūnų

šeimos adresą. Nuošali gatvelė, kurioje stovėjo kuklus medinukas, vairuotojui, senam gatvių vilkui, buvo žinoma. Susirinks būtiniausius daiktus ir tik tada paskambins Liukui.

Tegu mato, kad jis nejuokauja, ir tenebando perkalbėti. Vis vien išvažiuos. Ne jam suprasti, ką reiškia po ilgų blaškymosi metų vėl turėti artimą, mylimą žmogų, kurio nesinori nuliūdinti net jei esi verčiamas išsiskirti.

Likęs gatvelėje vienas, su didžiuliu ilgesiu pažvelgė į tamsius trobelės langus. Ryto šaltis aštriai kibo į veidą, o atmintį

nelyginant žaibas nušvietė. Vasara... Jis trumpakelnis duoda-483

si po įkaitusias dulkes, o visas kiemas kvepia šviežiomis drožlėmis. Ir jis vis prišoka pasižiūrėti, kaip tėvui sekasi skobti liepos gabalą. Donatas, dar moksleivis, šmėžuoja lange, pro kurį per visą gatvę sklinda tranki muzika, ir barasi su mama.

Ar tik ne todėl abu užaugo tokie maištingi, kad ne viską į

galvą dėjosi, ko tėvai mokė? O dabar tylu, velnioniškai tylu ir šalta. Tušti namai. Be žiburio. Visos geros dienos, visa šeimos atmintis gula ant jo pečių kaip vienas liūdnas liūdnas prisiminimas.

Susimąstęs pravėrė vartelius ir nupėdino iki durų. Ieškojo rakto, bet vos pabandė jį įtaikyti į spyną, nustebo pamatęs, kad durys kiek praviros. Juk užrakino, kaip čia dabar? Kokie nors vagišiukai?.. Nusmelktas negero įtarimo, plačiai atlapojo duris. Nieko. Įžengė virtuvėn. Regis, taip pat niekas nepaliesta. Bet kam krapštyti spyną? Juk galima paprasčiausiu laužtuvu, kaip ir jis kažkada... Dirstelėjo į didįjį kambarį. Iš

netikėtumo net loštelėjo atgal.

Tamsus žmogaus siluetas, kažką laikantis pakeltoje rankoje. Taip, ginklas... Viktoras sustingo pagalvojęs, kad visos tragiškos Melitos nuojautos ima pildytis. Stai į jį žiūri pistoletas, o jis pats nei gyvas, nei miręs.

— Na va, ir susitikome, bra!.. Netikėtai, juk taip?

Zylė! Ir staiga Viktoras pagalvojo apie logišką baigtį: jeigu jis... Donatą, dabar jam nieko kito nelieka — tik pašalinti ir jį...

— Ko tau reikia? /

— Tik ne tavęs, bra, tik ne tavęs, — nuleido ranką su ginklu Ovidijus. — Bliacha, tokia zavarucha kilo, kad tik šiąnakt susigaudžiau, kas ir kaip. Ko žiūri?.. Išgąsdinau? Tu mane irgi. Nestovėk ten kaip prikaltas, eikš sėskis, juk turime apie ką pasikalbėti. Visai tau protą ta padla sukniso...

Viktoras nesujudėjo. Nepatiklumas tarsi kokia rūgštis skverbėsi į kūną.

484

— Apie ką tu nori kalbėtis?

— Apie viską. Apie tai, ko tu nežinai, — tarė Zylė ir kiek pasilenkęs pažvelgė pro stiklą. Gatvė buvo tuščia. Liko stovėti per kelis žingsnius nuo lango — taip, kad matytų ir Viktorą, ir gatvės vaizdą. — Sūdąs!.. — sumurmėjo. — Turbūt to veikėjo ir nebesulauksime. Ar bent nurauki, ko aš čia tykau?

— Ne.

— Vieno veikėjo, kuris turi užversti tave.

— Mane?.. Kaip... suprasti?

Zylė pasižiūrėjo į Viktorą su gailesčiu.

— Matai, pats nieko nesusigaudai. Atsivarei kauniečių

gaują ir vaizduoji kietą — vot ir visa nauda iš tavęs, nauda Ingai... — Patylėjęs tiesiai paklausė, tarsi paliepė: — Prisipa

žink — juk tu įsitikinęs, kad Doncė — mano darbas? Juk taip?.. Ko tyli, bra? Davai, varyk, ką galvoji!

Į Viktorą plūstelėjo šaltis. Priekaištingas Ovidijaus žvilgsnis. Pistoletas, dėliojamas iš delno į delną. Ir ta galvoje besisukanti mintis... Ne, ji vėl virto klausimu, kurio atsakymą, regis, žinojo priešais jį stovintis vaiduoklis.

— Visaip pagalvodavau... Tie tavo slankiojimai apie vartus man tikrai pasirodė įtartini.

— Tu pamanei, jog tušuoju pėdsakus?

— O ką daugiau?.. Be to, Inga... — Viktoras užkimo, —

Inga sakė, kad prieš mirtį Donatas buvo atgavęs sąmonę ir spėjo ištarti žudiko vardą. Buvau pasigavęs tą chirurgą, bet jis išsisukinėja. Atseit nieko negirdėjęs, bet patvirtino, kad kažkokius žodžius Doncė ištarė ir Inga juos girdėjusi.

— Ok, ta Inga, padla paskutinė! Visada žinojau, kad ji priskaldys malkų. Kartą jau buvau pasodinęs ją ant taikinio, bet durnas buvau. Neužteko smarvės nuspausti gaiduką. Ji tave įtikino, kad aš toks supuvęs, jog sugebėjau nuimti savo geriausią draugą! Su Donce buvome kaip broliai. Viens už

485

kitą galvas guldėm. Ir dėl kažkokių sušiktų pinigų!.. Mes tokias babkes vartėme, kad paprastas žmogelis, išvydęs jas, natūralia mirtimi būtų pasimiręs.

— Bet sutik, Ovidijau, tu pats elgeisi įtartinai.

— Įtartinai?.. — grėsmingai dėbtelėjo jis, bet tuoj ramiai įniko svarstyti: — Na aišku... Kas žinojo apie pinigus? Aš!..

Donatas norėjo pasitraukti iš Šeimos, o jis žinojo visas mūsų

dielas — vėlgi man nenaudinga!.. Ot, padariau klaidą, kad tau nieko nepapasakojau apie savo įtarimus. Vis galvojau: vienas, vienas!.. Šūdas iš viso to. Tada, kai rūsyje tavo rankose pamačiau Doncės pistoletą, supratau, kad ta padla tau techniškai papylė žibalo, oi techniškai!..

-— Tai kas nušovė Donatą? — neištvėrė Viktoras.

- j i . . .

— Inga?

— Ji užsakė žmogžudystę. Po to tas pats najomnikas susprogdino Maurą, nors jam žūtbūt reikėjo manęs. Vėliau prie mokyklos pabandė atsigriebti, o dabar jau ir tu jam parupai.

Viena boba vos vos visų neišdūrė. Jam sekėsi, nes jis buvo mūsų Šeimoje, o ką jūs nuspręsdavote, jam pranešdavo Inga.

Pagaliau Viktoras išsijudino nuo slenksčio. Nuslinko į

kambario gilumą nejausdamas kojų, negirdėdamas žingsnių.

Inga!.. Kas galėjo pamanyti!..

— Nelįsk arti lango! Tas dielcas gali būti čia pat, — Zylė

vėl žvilgtelėjo į gatvelę. —Jei tave nudėtų, tie kavianski turbūt pablūstų. Ingos planas paprastas — supjudyti mus, ir viskas.

— O kas... kas tas žmogus, kuris turi mane pašalinti?

— Nežinai tu jo... Lugeris toks, regis, mašinų vagis, nerimtas dielcas, bet Inga jį taip prisijaukino, kad daro su juo ką nori. Turbūt jis kaip reikiant įsikliopino ir varo aklai... Aišku, ji ir babkių jam pameta. Juk tokią sumą nukirto, sterva!..

486

Stai viskas ir paaiškėjo, pagalvojo Viktoras. Palengvėjo?

Anaiptol!.. Juk laikė tą varžtą rankoje, o Zylę matė tupinėjantį prie vartų. Ir išvis — kodėl jis taip šventai įsitikinęs, kad Inga?..

Ir ta „Volvo", atsargiai sėlinanti paskui, dievaži, lyg...

— O kodėl tavo žmonės sekiojo paskui mane tą naktį?

— O kaip tau atrodo? — nė kiek nesutriko Zylė. — Brolio laidotuvės, o tu ėmei kažkur ir išmovei! Ką aš žinau, kas tave privertė pulti į miestą! Pagalvojau, kad tas, kuris nušovė

Doncę, gali mėginti nuskinti ir tave. Todėl ir pasiunčiau ba-chūriukus, kad saugotų, o jei kas, kirstų vietoje... Vėliau, kai susigaudei, jog tave seka, nešei fugą ir grįžai be tačkos, va tada mums ir reikėjo apie viską pasikalbėti. Nespėjom, išlindo ta kikimara!

— Tiesą sakant, tu man pasirodei įtartinas... Tas tūpčiojimas prie vartų... Ką tu ten darei iš tikrųjų?

— Ieškojau galų, — nė nemirktelėjo Zylė. — Kodėl vartai nepakilo? Buvo prišalę? Nesąmonė! Juk snigo, buvo šlapdriba, vadinasi — jokio šalčio.

— Inga man rodė varžtą.

— Aš taip ir maniau!.. — sušvokštė Ovidijus. — Ta kalė

viską apgalvojo. Juk tam, kad vartai nepakiltų, būtų pakakę atjungti elektrą, bet tada būtų neveikusios vaizdo kameros —

viskas pajungta per tą patį signalizacijos pultą. Todėl, bra, įkišo tą varžtą, kad nejudėtų vartų grandinė.

— Tu manai... — sustingo Viktoras, tos minties nutvilkytas, — manai, kad ji viską įrašinėjo į vaizdajuostę?

— Na tai aišku!.. Būtų kvailiausias padaras žemėje, jei tokio daiktinio įrodymo prieš Lugerį nepasiliktų! Jau per laidotuves pastebėjau, kad kameros nukreiptos visai kitu kampu nei anksčiau. Ir kitos buvo sukiotos... Visas jų padėtis buvau gerai įsidėmėjęs. Puikiai išmanau, kaip ta sistema veikia. Dar 487

su Donce viską išbandėme. Tad įsivaizduok: kol žudikas tykojo, o vėliau ir susitvarkė su Donce, ta gyvatė kuo ramiausiai sėdėjo prie monitoriaus stebėdama tiesioginę užsakytos žmogžudystės transliaciją, va taip!..

Viktorą nukrėtė šiurpas. Vis dėlto Inga. Regėjo akyse jos veidą. Savimi pasitikintis snukutis dabar atrodė pilnas fatališkos galios. Pragaištingas grožis, netikras. Lyg ne šios žemės būtybė, piktų dievų pasiųsta sėti sumaištį ir nesantaiką. Ji —

nakties karalienė, o viena jos seserų — Mirtis. Viktoras aiškiai girdėjo jos sparnų šlamėjimą.

— Bet svarbiausia, bra, šiąnakt aš buvau nusibeldęs pas ją. Gaila, suspėjo duris užsirakinti. Pajuto, kad vaikštau po namą. Oi, būčiau tą kurvą prismaugęs!.. Bet ji oba! ant rakto — taip ir likau stovėti. Juk žinai, po tų šaudymų prie mokyklos esu visas skaudus, tad išlaužti jos miegamojo duris neturėjau jokių šansų. Be to, ji būtų suspėjusi ir į mentūrą paskambinti, todėl atsitraukiau. Ir gerai. Ji iš, tikrųjų

puolė skambinti, paskambino tam pačiam Lugeriui, o aš apa

čioje, virtuvėje, per dubliuotą telefoną viską girdėjau. Tada ir sužinojau, kad kitas iš eilės — tu...

— Palauk, ką tu šneki!.. — susigriebė Viktoras. — Buvai pas ją, o kaip signalizacija? Kaip tu pralindai pro ją?

— Paprastai, juk sakiau, kad žinau tą signalizaciją. Ji fiksuoja kiekvieną judantį daiktą, bet jeigu judi labai lėtai, davikliai nesuveikia. Taip ir nušliaužiau iki namo, galima sakyti, kaip sraigė... Vėliau, jau būdamas viduje, atjungiau visą sistemą velniop.

— O raktai?.. Kaip tu atsirakinai duris?

— Raktus, bra, radau „merse", kuris stovi mentūros kieme ir laukia, kol ekspertai apžiūrės. Bet viskas chuinia... Aš

apšalau, kai išgirdau, jog Inga nori ir tave nuimti.

488

Zylė su smulkmenomis papasakojo girdėtą pokalbį. Vylėsi, kad išgąsdinta Inga kaip nors išsiduos, jog ji ir Lugeris varo išvien, bet jiedu aiškiausiai susimokę prieš juos visus.

Skaldyk ir valdyk — banali frazė, bet jų atveju — oi, kaip tinka! Pagal Ingos ir Lugerio scenarijų jie, kauniečiai ir klaipėdiečiai, turėjo rimtai, labai rimtai susikibti. Jei ne tas pakabukas, rastas Lugerio sodyboje, kažin kaip būtų pasibaigę.

— O Inga numano, kas naktį buvo jos namuose? — paklausė Viktoras.

— Tikriausiai... Leidau apie save žinoti, — kažko šypsojosi Ovidijus. — Kol stovėjau tamsoje tarp tų ežių, nulau

žiau kažkokį žiedą. Tokį diiidelį didelį!.. Pastebės, o tada ir susigaudys, kad nurakė jį tipelis, užvis labiau pasaulyje nekenčiantis jos ir tos suknistos kaktusų kolekcijos. Tegu apsipranta su jausmu, kad nuo manęs niekur nedings...

— Tu galvoji...

— Tau neturėtų rūpėti, ką aš galvoju, — skubiai pertraukė Viktorą Ovidijus. — Tu galvok apie save — turi saugotis to gaidžio. Jis rimtai tavimi užsiėmęs. Kai pamačiau tave, net nustebau, kad gyvas. Tikrai taip, net pamaniau, kad Inga tave čia atviliojo ir tik per stebuklą gatvėje negavai šratų. O

kodėl tu grįžai?.. Ir dar beveik naktį, nesuprantu...

— Nusprendžiau išvažiuoti iš čia, kol viskas nurims. Reikia susirinkti šmutkes.

Zylė patylėjo.

— Gerai nusprendei, — linktelėjo. — Tu niekam čia nereikalingas. Juk dabar ir durniui aišku, ką daryti, o kam tau teptis rankas? Tai, bra, mano garbės reikalas, todėl tau geriau išvažiuoti. Ir Doncė sakytų tą patį...

Donatas. Zylė kalba apie jį kaip apie neabejotiną autoritetą. Jo žūtis tarsi padalijo laiką, ir jis tekėjo kažkur šalia, tarsi upė, nežinanti krantų. Buvo baugu samprotauti, ką tie vandenys gali atnešti. Dar vieną mirtį? Tas tikrai.

489

Už lango ėmė švisti, ir sulig kiekvienu prabudusiu miesto garsu Viktorui vis labiau darėsi aišku, kaip jis turėtų galų

gale pasielgti.

*

Živilė švelniai suėmė drabužį ir panardino į muiluotą vandenį. Krūtinėn palengva atsėlino graudulys.

Ak, kokia ji buvo naivi, kai dar vilkėjo šį žydrąjį kostiumėlį!

Tarsi išvydo save sėdinčią prie staliuko kavinėje, o šalia —

Donatą. Tirpo nuo jo žvilgsnio, bet dėjosi šalta ir bejausmė.

Nebuvo iki tol nei nelaiminga, nei laiminga. Jokia. Tiesiog gyveno, ir tiek, o štai vieną dieną apsivilko žydrąjį apdarą ir po ilgų metų pertraukos susitiko Donatą! Niekada nepamirš, kaip gėrė šampaną. Mažais kaltais gurkšniukais, tarsi mokykliniame suole sėdėdama. Donatas buvo susijaudinęs, net šampaną paliejo — kliuvo jos kostiumėliui. Kitu laiku būtų

linksma prisiminti, bet dabar... Dabar jis toli, anapus laimingojo veidrodžio, nubalinto atminties šerkšnu.

Mylimas. Tolimas. Nepasiekiamas.

Drabužis kilo į putotą paviršių, tarsi pro pienių pūką žydravo it lengvo debesėlio draiskana. Drabužis, kuris niekam neleido šaipytis iš jos apkūnios figūros, šarvai, už kurių slėpėsi niekam nepažįstama jos siela. Nejučia atsiduso. Ir vis dėlto tąkart dailiai atrodė. Gal net buvo graži. Švytinti moteris, kaip ir tos kitos, skubančios į pasimatymus su mylimuoju.

O dabar... Išskalbs. Pradžiovins ant patiestos drobulės.

Išlygins. Pakabins į spintą, ir atmintis, kaip ir tos girgždan

čios durys, užsivers. Ji niekuomet nebebus tokia lengvabūdė.

Vaikščios nuo vaisiaus apsunkusiu pilvu, vilkės plačius sarafa-490

nus, o vasarą ką nors gėlėta. Ji bus mama, o dailusis kostiumėlis gers tamsioje spintoje naftalino kvapą. Ne... Ji dažnai pravers duris. Paslapčiomis, kad niekas nepalaikytų amžina liūdnuole ar dar blogiau — pamišėle. Paglostys, priglus veidu prie mielo drabužio, kadais iškėlusio ją ant paties gyvenimo podiumo.

Jos nelinksmas mintis pertraukė durų skambutis. Nusibraukė nuo kaktos prakaitą, paskubomis nusišluostė rankas ir jausdama apsunkusias strėnas nuskubėjo atidaryti durų.

— Ovidijus?..

Jai prireikė kelių sekundžių, kad suvoktų, jog priešais ją stovi senas pažįstamas. Veidą jisai slėpė po striukės gobtuvu, panašiai kaip tada, laidotuvių dieną, ir vos tai Živilė prisiminė, ją pakirto negera nuojauta:

— Kas nors atsitiko?

Ovidijus papurtė galvą. Išspaudė menkutę šypseną. Lyg atsiprašydamas už netikėtą apsilankymą. Živilė pakvietė užeiti ir prieškambario šviesoje, kai svečias nusimaukšlino gobtuvą, pamatė jo išbalusį veidą.

— Viešpatie, kaip tu atrodai!.. Kam išėjai iš ligoninės?

Dievaži, kaip mažas vaikas! Tau tik gulėt ir gulėt... Pamatysi, kaip prisižaisi!

Ovidijus ramiai stovėjo baramas.

-— Aš labai trumpai. Noriu pasikalbėti.

v

Jis buvo kiek sutrikęs. Žodžius tarė taip slopiai, tarsi visa tyla tvenktųsi ties jo vos įžiūrima burna. Paskui Živilę nusekė

į svetainę ir, vos įkišęs galvą, apsidairė. Seni, kuklūs baldai.

Švaru, tvarkinga. Ji pasiūlė sėstis ir nuskubėjo prie indaujos.

Po to į virtuvę, o kai vėl grįžo, pamatė Ovidijų vis tebestovintį. Primygtinai parodė į fotelį, bet jis nuėjo prie lango, už

kurio pasigirdo šiukšlių mašinos signalas. Toks elgesys jai pasirodė pilnas atsargumo. Ir jis pats kažko įsitempęs. Vadinasi, niekas nesibaigė, pavojaus metas nepraėjo.

491

— Nepyksti, kad atėjau? — sugavo jos žvilgsnį Ovidijus. — Matai, kaip žinodamas prašiau tavo telefono, būčiau paskambinęs...

— Ne, ne, viskas gerai... — murmtelėjo ji, puldama tvarkyti staliuką. Ir jau stumdydama servetėles lyg ir pradrą-

sėjo: — O kaip tavo sveikata?.. Juk tokie rimti sužeidimai!

— Kokie rimti?.. Va, vaikštau, ir nieko. Matyt, mano skūra kaip begemoto — vos keli įdrėskimai... Palyginus gerai išsisukau. Visi stebisi.

— Taip, gimei po laiminga žvaigžde.

Ji vėl išskubėjo iš kambario, tarsi pabėgdama nuo savo pačios liūdno balso. Ko jis atėjo? Pasidžiaugti, kad liko gyvas?

Ar gal paguosti ją? Blaškėsi po virtuvę, kol rado cukrainę, skirtą svečiams, bet kavos, deja, nebelikę. Jaudulys plito ir plito. Dėl vaišingumo nesuko sau galvos. Juk matė — Ovidijus turi kažką pasakyti, kažką tokio, dėl ko ir kyla visas nerimas. Net visai nesvarbu buvo, kad vilki išblukusiu chalatu, pro kurio prasagstus švysčioja storos šlaunys, pačios negra

žiausios pasaulyje...

— Sėsk, Živile, nebelakstyk, — kai ji vėl pasirodė su arbatinuku rankose, tarė Ovidijus. — Aš trumpam. Norėjau pranešti tau vieną dalyką. Manau, kad tu turi tai žinoti.

— Kokį?..

Jis palaukė, kol ji prisėdo, ir ilgai žiūrėjo į ją nenuleisdamas akių.

— Sužinojau, kas patvarkė Donatą.

v

Živilė tyliai šūktelėjo. Norėjo atsidusti, bet po širdimi taip suspaudė... Vos pralemeno:

— Kas?..

— Inga... Ji nusamdė žudiką.

v

Živilė stojosi ir vėl atsisėdo, bet jau nebesuprasdama, kur esanti. Nuo to patylomis ištarto vardo sukilo drebulys.

492

— Kaip tai — Inga?..

— Sunku patikėti, tiesa? Bet faktas. Ji užkūrė visą šitą pragarą.

— Koks siaubas, Dieve, Dieve... — užsidengė delnais veidą ir suaimanavo: — J u k viskas per mane, juk aš prašiau Donatą skirtis su ja... Ir tada ji... Turėjau nujausti! Jei ne aš...

— Liaukis, Živile, tu nekalta. Nė nebandyk su ta baidykle kalte dalintis! Juk tu mylėjai Doncę, kaip gali dėl to sau priekaištauti? Nusiramink...

v

Bet paguoda buvo pavėluota. Živilė pravirko. Tyliai tyliai, tik pečiai virpėjo, ir riešai sužvilgo nuo ašarų. Ovidijus žengė prie jos, bet sutrikęs sustojo. Ranka pakibo ore nedrįsdama paliesti nusvirusios galvos. Tarsi bijotų to skausmo, nuo kurio kentėjo nekalta moteris.

v

— Živile... na neverk. Nieko nebepakeisi, — vebleno jis, nes ir pats buvo kaip suparalyžiuotas to negirdimo verksmo. — Aš tik norėjau, kad tu sužinotum tiesą. Juk Inga taip viską pateikė, kad tik atrodytų tai mano darbas. Ir su Viktoru jau kalbėjausi... Man labai svarbu, kad tu ir jis nelaikytumėte manęs niekšu, o į kitus man nusispjauti. Tu neįsivaizduoji, koks aš tau dėkingas, kad tada, ligoninėje, pasakei, jog tiki manimi.

Jis atsargiai palietė jos ranką, ir toks švelnus prisilietimas padėjo Živilei susivokti, kad ji iš tikro verkia, verkia akivaizdoje to vyro, kuriam visada stengėsi atrodyti tvirta ir nepalaužiama. Net ir tada, kai gaudavo iš jo milžiniškas ro

žių puokštes.

— Tai gal aš ir eisiu?

— Ne, palauk... — ji rankovės kraščiuku nusišluostė padrėkusius skruostus, rado jėgų pakelti akis. Ovidijus žiūrėjo į

ją nuoširdžiai. Nebuvo regėjusi tokio jo žvilgsnio. — O kas toliau?.. Ką tu manai toliau daryti?

493

— Nežinau.

— O kas tada žino?

— Živile, ką aš tau galiu pasakyti?.. Inga organizavo visus tuos pasikėsinimus, ir kaip jai atimti norą vartyti visus, dar nesugalvojau, — jis nutilo, lyg bijodamas prasilenkti su teisybe. — Bet tas pats tipas, kuris šovė į Donatą, pakišo trotilo po mūsiške mašina, tasai ir į mane šaudė. Jis tai jau tikrai turi būti sustabdytas. Bet irgi nežinau — kaip...

Ji stebėjo, kaip Ovidijus, vėl priėjęs pie lango, sustingo užuolaidų fone. Lyg drugys, papuolęs voratinklin. Stabtelėjo, kad sukauptų paskutines jėgas lemiamam antskrydžiui? Kad apsuktų mirties ratą virš savo priešų galvų, jos priešų?..

— Tai taip išeitų, kad tie susišaudymai nesibaigs?

Jis atsisuko, bet nieko nepasakė.

— O su Viktoru kaip?.. Susitaikėte?

— Na, mes nespėjome dorai ir susipykti. Man ant Ingos nervai ėmė, bet, laimė, jai nepavyko iki galo išdurti Viktoro.

Dabar jis jau viską žino ir dėl šventos ramybės ruošiasi išva

žiuoti iš Klaipėdos. Jam irgi gresia pavojus, lygiai toks pat, kaip Doncei ir man.

Živilė žiūrėjo į jį išplėstomis akimis. Pildosi, pildosi visi baisiausi jos nuogąstavimai! O Dieve, kokie žiaurūs laikai!

Prarasti savo ar atimti kito gyvybę — tokie norai nieko nebestebina. Pamišo, visi jie pamišo...

Ir ji prabilo apie atpildą. Policija, ji turi bausti visus kaltuosius, reikia jiems pranešti. Tik taip pasibaigs tas kruvinas periodas, o ji jau nebeturi jėgų krūpčioti ir mintyse ginti Donato. Juk viskas nuo jo mirties prasidėjo, kas daugiau, jei ne policija, gali nutraukti beprasmiškas žudynes?

Ovidijus tylėjo. Klausėsi retkarčiais linktelėdamas, bet ne

žinia — pritardamas ar iš mandagumo. Klausėsi tarsi nesuvokdamas, kad girdi. Ir Živilė pritilo, supratusi, jog jis turi 494

savų minčių, pačių juodžiausių... Kaip ir Inga, kuri jai nebeatrodė panaši nei į moterį, nei į žmogų. Kažkokia kraugeriškos veislės būtybė, kuriai net Ovidijus kažin ar buvo lygiavertis priešininkas.

v

— Tačiau ne vien dėl to atėjau, Živile, — tarsi iš toli atsklido balsas, bet štai Ovidijus žengė artyn, apėjo stalą, ant kurio baigė aušti arbata, ir per žingsnį sustojo nuo jos. — Aš

v

dar vieną dalyką tau norėjau pasakyti... Žinau — ne pats tinkamiausias momentas, bet gal tau bus lengviau, jei žinosi, kad aš noriu būti tavo draugu... Labai.

— Bet... bet mes ir taip draugai!

— Ne, ne! Aš tau nesiperšu, visai ne... — purtė galvą Ovidijus. — Donatas mums buvo geriausias draugas, ir pamaniau, kad mes negalime likti svetimi. Aš noriu padėti tau, žinoti tavo rūpesčius ir, jei reikės, užstoti nuo viso pasaulio...

Būti draugu, supranti? Mes net matytis galėtume retkarčiais, tai ne taip svarbu... Arba man pakaktų ir tavo telefono numerio. Paskambinčiau, pasišnekėtume, ir viskas!

Živilė vos susitvardė nešokusi kalbėti apie tuos dalykus, kurie jai atrodė šventi. Pakėlusi akis, susidūrė su Ovidijaus žvilgsniu, kuris sakyte sakė, kad jos žaizda — tai ir jo žaizda.

Ji nepratarė nė žodžio, tik širdis ėmė neramiai plakti. Pagalvojo, kad visada buvo negailestinga šiam plačiapečiam vyrui, visada atstumdavo, nors joks priešiškumo šešėlis niekuomet netemdė jų santykių. O dabar?.. Būti draugu... Argi ji gali ryžtis turėti draugą, tokį kaip Ovidijus, kurio rūsčiame veide šviečia pasiaukojimo liepsna?

— Aš nežinau nė ką tau atsakyti, Ovidijau.

— Gerai, tiek to, pamirškime... Suprantu, nereikėjo man išvis pradėti, — sausai tarė jis ir jau su nuoskauda pridūrė:

— Turbūt elgiuosi kaip paskutinis idiotas... Vos draugą v

palaidojo, o aš ir taikau į jo vietą. Ne, Živile, neturėk tokios 495

minties. Man atrodo, kad tau būtų lengviau, jei kas tavimi rūpintųsi.

Ji pagalvojo apie savo rūpestį, kuris suteikė noro gyventi.

Apie kūdikį, apie tą didžiulį stebuklą po širdimi, ir pati sau nusišypsojo. Akimirką pasijuto tokia laiminga, kad žodžiai patys išsprūdo:

—- Aš laukiuosi kūdikio nuo Donato.

— Tikrai?.. — jis nusišypsojo, paėmė jos plaštaką į savo v

rankas. — Čia tai bent! Fantastika!

Živilės ranka taip netikėtai atsidūrė jo delnuose, kad iš

pradžių nusigando, o paskui kažin ko paliko gera, ir dėl to jai buvo truputį baugu. Maištingos mintys išnyko. Jai pasirodė, kad girdi draugo balsą.

— Gera naujiena! — pakilia gaida tęsė jis. — Geresnio auklėtojo kaip aš savo bachūrui nerasi. Kas daugiau, jei ne dėdė Ovidijus, gali padėti jam atsistoti ant kojų! Ne, ne! Aš

visai kitką turiu galvoje. Net iš tokių nevykėlių kaip aš galima pasimokyti.

Ak, tie vyrai! Jie visada trokšta sūnaus. Trokšta panašaus į

save. Mano, kad nekartodami jų klaidų sūnūs bus laimingesni.

Ji ištraukė delną ir prisiminė arbatą, bet Ovidijus vis žvilgčiojo į laikrodį. Susizgribo eiti, tarsi panūdęs skubiai dingti iš čia, kad išsaugotų tą drovią šypseną. Buvo nepana-

šus į save, ir toji mintis nei džiugino, nei liūdino Živilę.

— Kada nors pasimatysime, — jau stovėdamas prie durų

tarė Ovidijus.

— Tu gali man paskambinti.

Jis pažvelgė nustebęs:

— Galiu paskambinti?

— Na taip, o kas čia tokio? Juk mes tikrai ne priešai.

Ji padiktavo telefono numerį, kurį Ovidijus nedelsdamas užsirašė ant delno.

496

Kai nutilo žingsniai laiptinėje, Živilė grįžo į svetainę. Nu

ėjo prie lango ir pažvelgė pro jį. Pasivaideno tos pačios akys, kurių taip vengė, tik vietoje įsivaizduojamų vyzdžių spingsojo šarmos taškeliai. Bet kitą akimirksnį suprato žvelgianti į gretimo daugiaaukščio langus. Tuščius, tamsius, be jokios gyvenimo ugnelės.

Tylia snieguota gatvele prabangaus namo link artėjo raudonas „Poršė".

v

Paskutinių dienų įvykiai pasėjo naują įtampą. Žudikas aiškus. Liuko nuomonė taip pat. Kerštas. Akis už akį. Jis aiškino Viktorui, kad tai natūralus dėsnis, priimtinas visoms pusėms — nuo šlavėjos iki aukščiausių teisėsaugos sluoksnių.

Mažiau darbo, daugiau teisybės. Bet Viktorui pavyko kaunietį įtikinti, kad jam būtina aplankyti Ingą, kol ji neįtaria, kad jos vienintelį karį medžioja ir kauniečiai, ir „zyliukai". Regis, toks įvykių posūkis turėjo dvi gaujas suvesti į krūvą, bet Liukas turėjo savo planų ir nuo kavinės Manto gatvėje laikėsi atokiau. Zylė — taip, nekaltas, bet Viktorui vertėtų pagalvoti apie savo vietą po saule, tačiau tokios mintys nesusilaukė pritarimo. Kaunietis matė, kad jo senas zonos „kentas" kažką vis mąsto ir mąsto. Matyt, trūksta ryžtingumo, kai pats tiesiog nesitveria juo. Juk taip paprasta — Zylės nebėr, ir Viktoras puikiausiai ima tvarkytis jo vietoje. Geroje vietoje.

Kai automobilis privažiavo prie ištaigingo namo vartų, Liukas dusyk paspaudė garso signalą.

— Šypsokis, — pasisuko į Viktorą, — galiu prisiekti, kad ji spokso į mus pro kameras.

497

— Baik kvailioti, susikaupk, — burbtelėjo šis. — Elkis kaip niekur nieko, vaizduok piktą. Tas tavo snukeliui ypač

tinka.

— Galiu jai ir rankutę pabučiuoti, man pofikL Vis vien ji — jau lavonas, pamatysi, kaip Zylė ją nubaigs. Žiūrėk... —

Vartai pamažu kilo atverdami vaizdą į tuščią kiemą. — Sveiki atvykę j pragarą!

Inga laukė vestibiulyje. Buvo beveik nepasikeitusi. Ta pati juoda suknelė, ta pati tragiška mina. Našlė. Labai nelaiminga našlė. Už jos trapaus silueto tarsi atskiros karūnos dalys šmėžavo kaktusai. Žalsva masė, nuo kurios oras darėsi drumstas ir slogus. Mostelėjo nuotolinio valdymo pultu. „Batų nesiaukite", — matyt, tą reiškė šis nekantrus gestas. Pakvietė j svečių kambarį, bene vienintelį, turintį tikslią paskirtį

tarp gausybės mūrinio rūmo kambarių. Viktoras nesąmoningai vengė Ingos žvilgsnio, bet, laimė, ji vaikščiojo akis nudelbusi, lyg kamuojama sielvarto. Jie susėdo prie antikvarinio ąžuolinio stalo riestomis masyviomis kojomis. Ji aiškiai laukė

jų. Ant stalo puikavosi kavos servizas, brangus konjakas, keli delikatesiniai užkandžiai, tarp jų ir jos taip mėgstami džiovinti vaisiai.

— To pidero niekaip nerandame, — pradėjo Liukas. — Ir kuo ilgiau Zylė laksto kampais, tuo pavojingiau Viktorui trintis mieste. Sakau, gal jam čia pabūti? Vis saugiau. Vaizdo kameros, signalizacija, namas su visais navarotais, jie čia nelįs...

— Dėl Dievo meilės, kokios dar kalbos, — nerodė jokių

v

emocijų Inga. — Ciagi, galima sakyti, ir jo namai! O kodėl jūs manote, kad Zylė taikosi į jį?..

— Kaip tai kodėl! „Zyliukai" viens per kitą šneka, kad Zylę prie mokyklos mes norėjome nuimti, vadinasi, Viktoras čia kalčiausias. Dabar jau viskas, arba — arba... — ryžtingai kalbėjo kaunietis ir žvilgtelėjo į susimąsčiusį Viktorą. — A r ba jis tave, arba mes jį.

498

Akies krašteliu Viktoras pamatė, kaip Ingos veidu nuslydo grobuoniškas šešėlis. Slėpdama piktdžiugą, kad didysis persilaužimas įvyko, šoko taisyti kavą. Neva susijaudinusi dėl Viktorui gresiančio pavojaus, dūsavo lyg moteris, kuriai visą likusį gyvenimą lemta kęsti žiaurią neteisybę.

— Liukas teisus, — kalbėjo ji, — tas banditas ir Kristų

nugalabytų, jei šis vėl prisikeltų. Jam nieko nėra švento. Jūs nežinote, kaip švariai jis vienos liudininkės atsikratė. Pats įmetė į Danę, o ta, vargšelė, ir nuskendo. Nelaimingas atsitikimas, kas prikibs? Paskui vieną tokį kietą veikėją Makarą patvarkė. Zodį ne taip pasakė — ir nušovė. Saugumas tampė, sako, adatas į panages varė, visaip kankino, bet nieko neįrodė. Vėliau subūrė apie save galvažudžius, ir kas tik šokdavo prieš, visi tyliai dingdavo, tik su „stupariniais" neapsikentęs vienu apsisukimu susidorojo. Fu, brudasL Negaliu apie jį ramiai kalbėti! Pinigai ir pažintys jį taip iškėlė, kad patys policininkai jo bijo. Jei neliks tavęs, Viktorai, jis ilgam, oi ilgam įsiviešpataus!.. Teisingai, pagyvenk čia, neduok Dieve, dar atsitiks kaip Donatui...

Viktoras sėdėjo paniuręs. Tarsi patikėjęs niūria perspektyva. Ingos žvilgsnis pro jį praslysdavo abejingai. Juk amžinai dvejojantis, bevalis ir ne toks aršus kaip Liukas, užgrūdintas kaunietiškos mafijos intrigų. Ji pripylė taures konjako. Vėl buvo savimi patenkinta, nė velnio nenujaučianti, kad yra stebima kaip siurbėlė, pritvinkusi svetimo kraujo.

— Jūs neįsivaizduojate, ko galite tikėtis iš Zylės, — toliau tęsė ji siurbčiodama kavą. —Jis toks klastingas! Mums reikia laikytis kartu. Kitaip mes niekas, išskers kaip kiaules, ir galas.

Reikia su juo pabaigti vieną sykį, reikia! Juk gyvename ne tam, kad liktume gyvi, o tam, kad jaustume malonumą gyventi... O tu, — ji žiūrėjo į Liuką, kuris sėdėjo senoviškame krėsle sunėręs rankas, — tu kavos negeri?..

499

— Man arbatos.

— Va, ant stalo...

v

— Ne, man tikros arbatos. Čefyro. Visą naktį be miego.

Vis laukiau žinių iš miesto — jei kas, būtume trumpinę... Ir vandenį, jei gali, — pamatęs, kad Inga stojasi, pridūrė jis, —

vandenį užvirink, kad dangtis kilnotųsi, kitaip šūdas, o ne čefyras bus.

Ji išėjo iš kambario, užgriozdinto antikvariniais baldais, ir virtuvėje užtruko porą minučių. Grįžo nešina elektriniu virduliu, pilnu vandens. Bet Liukas paprašė stiklainio, paprasčiausio puslitrinio stiklainio. Kai atnešė ir jį, Inga išvydo lėkštutėje juoduojančią arbatžolių krūvelę, o šalia mėtėsi tušti arbatos paketėliai. Įjungusi virdulį, atsisėdo į šiurkščios odos krėslą.

Sukeitė liesas kojas ir pasiruošė tęsti pokalbį. Akimirką jai pasivaideno, kad kol jos čia nebuvo, kažkas pasikeitė. Lyg tapo tylu, pernelyg tylu, kad neprabustų jos savisaugos instinktas. O gal jie ką nors žino apie tą košmarišką naktį, kai po namą klaidžiojo Zylė? Ne, tai neįmanoma. Iš kur?.. Policijoje Viktoras neturi jokio pažįstamo. Liukas tuo labiau. Ją nukrėtė šiurpas, prisiminus, kaip tupinėjo apie apsaugos pultą niekaip nesuprasdama, kodėl ta technika, kainavusi tūkstančius, nesuveikė, kai tas banditas brovėsi į jos namus. Lyg kiaurai sieną... Ir galutinai parazitas spjovė jai į veidą nulauž-

damas meksikietiško echinocactus ingiens sukrautą žiedą. Kad jam, svolačiui, taip galva nusiristų!..

— Ko nutilote? — apžvelgė ji abu veidus kitapus stalo. —

Išsigandote Zylės?.. Kietas riešutėlis, ar ne? Dabar jis juokiasi iš mūsų, susna! Aš išgersiu konjako. Vos apie tą parazitą pagalvoju — taip kraujospūdis ir pakyla. O jūs?.. — ji laukė

pakėlusi taurę. — Negersite? Bent trumpam pamirškite tą banditą.

— Niekur jis nedings, — lyg ir pyktelėjo Liukas. — Tegu nemano, kad su kokiais šūdžiais prasidėjo. Viskas paruoš-

500

ta, visi žmonės ant striomo... Jei žinotume, kur jį rasti, tada jam amen...

— O aš žinau... tiksliau — numanau, — netikėtai tarė

Inga.

Laikydama taurę netoli lūpų, nutilo. Reikšmingai šyptelėjo. Lyg laukė, kol tiedu vėtyti ir mėtyti tipai sprogs iš nekantrumo.

— Tai kalbėk! — užsiplieskė Liukas. — Davai, sakyk, ko tu! Jei pradėjai, varyk iki galo. Juk specialiai iš Kauno atsivariau profą, padės į vietą kaip nieką!

Ji vis tylėjo, ir Viktoras tarsi išgirdo klastingai tiksintį mechanizmą. Dar niekada taip stipriai, kaip dabar, stebėdamas tą giedrą veidą, nejautė paslaptingų jėgų susikirtimo, jėgų, kurios taikėsi iš savo kelio nušluoti Ovidijų. Ir Inga su pasimėgavimu tęsė:

— Man pavyko kai ką išsiaiškinti. Jam galas. Ir man nesvarbu žinoti, kuris iš jūsų tai padarys. Na, už tai ir išgerkime!..

Pakėlė taurę prie lūpų, vienas gurkšnis, kitas, vėl pastatė

ir niekaip nesuprato, ko tas Viktoras taip keistai į ją žiūri apmaudžiai prikandęs lūpą. Tarsi ieškodama paaiškinimo, dirstelėjo į kaunietį, bet šis sutavaravo akyse lyg pro rūką.

v

Kas jai darosi? Iš kur tas silpnumas?.. Švelni nematoma letena atrėmė ją į krėslo atlošą, galva nusviro, o akys kuo ramiausiai užsimerkė. Urnai pasidarė kraupiai tylu.

— Autas!.. — pašoko Liukas. — Ak tu, sučka!.. Pačioje įdomiausioje vietoje smigo! Kas galėjo pamanyti, kad klofelinas taip greitai suveiks!

— Kadgi tu suvarei arklišką dozę!.. Tokiu momentu užmigo! Girdėjai? Ji žino, kaip atsikratyti Zylės... Tai ką sumąstė?

Sunerimęs Viktoras pasižiūrėjo į draugą. Koktus šypsnys.

Apmaudus mostas. Lyg iš tikro būtų pralaimėję.

501

— O gal blefavo?.. — ir pats netikėjo tuo. — Kad ją kur!.. Tik capt už taurės ir kai davė glotkę!.. Maniau, kokią valandą su ja teks mūčintis, o čia — vietoj!.. Gaila.

Liukas priėjo prie moters, susmukusios krėsle. Pakėlė jos v

ranką. Paleido. Si plastelėjo, tarsi nebepriklausydama tam išpuoselėtam kūnui. Tada dviem pirštais suspaudė žandus, taip suėmė, kad lūpos susidėjo lyg koks snapelis.

— Juodai deda į akis. Miegančioji gražuolė! Pažiūrėk, kokia nekalta atrodo, kai miega.

Viktoras nusuko akis. Net j tokią Ingą nesinorėjo žiūrėti.

— Eime, Liukai, mažai turime laiko. Kol tiek kambarių

ištikrinsime, dar pabus.

Kaunietis skeptiškai pakraipė galvą. Nepatiko, iš pat pradžių jam nepatiko Viktoro sumanymas ieškoti kažkokios kasetės, kurios, kas žino, gal išvis ir nebuvo. Juk galėjo atvykti su visa delegacija ir kuo gražiausiai ištardyti tą lavonų tvaiku atsiduodančią gražuolę. Bet ne!.. Kaip koks mentas Viktoras šoko postringauti, kad kol nėra įrodymų, tampyti ją beprasmiška. Pati nė už ką neprisipažins, o jei pabandytų jėga išlaužti jos kaltės įrodymus, jau kitą dieną nuneštų į policiją pareiškimą, ir vėl — važiuojame!.. Todėl reikia jai užbėgti už

akių, kad tokio pasirinkimo nebeturėtų. Tegu pabunda pasaulyje, kuriame prieš ją bus atgręžtas mirtinas įrodymas. Ji suplanavo Donato nužudymą. O tada viskas stos į savo vietas.

— Na, ir kas toliau? — paklausė Liukas, kai jiedu atsidūrė erdviame vestibiulyje.

Viktoras stovėjo užvertęs galvą į aukštas lubas, o mintyse driekėsi gausybė šio didžiulio namo kambarių, kuriuose galėjo būti paslėpta vaizdajuostė su paskutinėmis brolio gyvenimo akimirkomis. Šūvis ir tamsa... Ir jie kartu krūptelėjo, kai tyloje kažkas spragtelėjo. Lyg kas užtaisytų ginklą...

502

Abu mašinaliai apsidairė. Keista tyla. Sakytum, vos pakliuvę į šį namą nesąmoningai būtų laukę to sauso, perspėjančio spragtelėjimo.

— Virdulys... — sukuždėjo Liukas, — turbūt virdulys išsijungė.

Turbūt? Viktoras žingtelėjo atgal. Sustojo ten, iš kur matėsi pravertos svečių kambario durys. Išvydo Ingą. Nedailiai pravira burna. Nukarusiomis rankomis. Negrabiai sulenktomis kojomis. Iš po juodos suknelės išsišovusiais klubais.

Gulėjo nepatogiai, tarsi klofelinas būtų suveikęs kaip mirtinas nuodas.

— Juk sakau, kad virdulys!.. — kažko slopiai kalbėjo kaunietis. — Visada, kai vanduo užverda, jis automatiškai išsijungia. Gana myžčioti! Pradedame šmoną. Nė velnio neįsivaizduoju, kur ieškoti tos kasetės!

Viktorui ėmė atrodyti, kad kuo ilgiau stebės tą smulkutį, kažkokį žvėrelį primenantį veiduką, tuo daugiau šansų, jog susidurs su lediniu Ingos žvilgsniu.

— O kur tu, Liukai, slėptumei tokį daiktą kaip vaizdajuostė?..

— Aš?.. Na, kur nors lentynoje, tarp knygų.

— Šiuose namuose nėra knygų.

— Tada... tada — ką aš žinau! Varom šmoną, ir viskas.

— Visų pirma reikėtų patikrinti tuos kambarius, kur ji praleidžia daugiausia laiko. Yra toks psichologinis momentas: žmogus jaučiasi ramiau, kai slėptuvė visada jam po akimis.

Juk neturėjo tos vaizdajuostės kur nors į sieną įmūryti.

— Miegamasis! — sujudo Liukas. — Taip, pradedame nuo jo! Esu girdėjęs, kad chebra, kuri švarina butus, dažnai randa faneros miegamuosiuose, po čiužiniais ar patalynės dė

žėse. Pamenu, kažkada Aleksoto turgaus veterinorius sofoje slėpė šimtą tūkstančių rublių. Vėliau mūsų zonoje sėdėjo.

Dešimt metų buvo gavęs už kyšius. O tai raganai daugiau 503

kaip pusė limono baksų oi turėtų šikną šildyti!.. Kur tas miegamasis?.. Antrame aukšte?

Ir Liukas labai energingai šoko lipti laiptais. „Pinigai, jam pinigai terūpi! — nirčiai paskui jį kopė ir Viktoras. — Kur tau!.. Tokia suma! Bet kam gali protą aptemdyti!"

Miegamasis, išrodęs tvarkingas, po valandėlės tapo pana

šus į patalpą, kurioje siautėjo uraganas. Prie spintos per visą sieną kūpsojo kalnas suknelių, bliuzelių, kailinių ir dar bala žino kokių moteriškų apdarų, net akyse mirgėjo. Iš stalčių

pažiro brangi bižuterija, į kampą nulėkė šilkinės antklodės.

Liukas atidžiai, tarsi patyręs kratų specialistas ištikrino kiekvieną čiužinio siūlelc. Baldus atitraukė. Nieko...

Su tokiu pat užsidegimu išnaršė visą antrą aukštą. Tuščia.

Trečiame aukšte, kur dauguma kambarių buvo įrengti palėpėse, aptiko tikras kaktusų plantacijas. Stelažai buvo prikrauti inspektų su mažyčiais, bet grėsmingai spygliuotais kaktusiu-kais. Vos vienas kitas patogesnis krėslas, bet Liukas tikrino viską, ant ko buvo įmanoma prisėsti ar iš bėdos prigulti. Deja, Kauno versija vis nepasitvirtindavo, ir jis vis garsiau kalbėjo, kad ta žiurkė kur kas gudresnė už kaunietį veterinorių.

— Klausyk, Viktorai, — bandė juokauti Liukas, — o gal jinai už visus tuos žalius nusipirko porą kokios nors ypatingos veislės kaktusų — ir ieškok neieškojęs! Kur beeitume, visur kaktusai, kaktusai, kaktusai!.. Vemt norisi!

Bet kauniečio lobių ieškotojo azartas nevėso. Užėjęs į kitą kambarį, su nauju užsidegimu puolė ieškoti. Daug vilties teikė, regis, nė karto nepakurtas židinys. Kišo galvą, maišė su žalvariniu žarstekliu, bet nieko nepešė, tik išsipaišino.

Viktoras slankiojo paskui. Daugiau galvojo ir dairėsi nei karštligiškai darbavosi. Tikrino pačias neįtikimiausias vietas, apžiūrėjo kiekvieną plyšį po palange, už radiatoriaus, bet nusivylimas tik didėjo. Ir dar tas Liukas, kaip poterius beriantis:

„Babkės, babkės, babkės!.. Kur ta žiurkė nukišo tokį kušą?", 504

gesino viltį, kad vaizdajuostei lemta išplaukti į dienos šviesą.

O kas, jeigu ji išvis neegzistuoja? Kas tada?..

— Nesuprantu, — kalbėjo nusiplūkęs kaunietis, — ko mes čia rausiamės kaip kurmiai? Palaukim, kol prabus — ir į

galvą, į galvą!.. Pamatysi, kaip viską išklos. Ar taip, ar taip, jei ir nieko nerasime, jai bus aišku, ką mes galvojame ir ko ieškome! Tai ko su ja cackintis? Tu bijai jos? Ji — tavo bratkį, o tu vaikštai ant pirštų galų!..

— Paskui pakalbėsime, — išsisukinėjo Viktoras. — Jei nerasime, tada...

Jis bijojo ir pagalvoti, kad iš šito prabanga ir žmogžudystės paslaptimi alsuojančio namo jam gali tekti išeiti nukabinus nosį. Negalima pralaimėti. Net jei ir kvepėtų nauju rimtu susidūrimu su policija.

Jie žingsniavo koridoriumi, kai kažkoks garsas, atsklidęs iš apačios, privertė juos suklusti. Pasivaideno lyg koks balsas, sakantis tylų, bet piktą žodį. Po to dzingtelėjo. Taip skamba plonas trapus stiklas. Ką tai galėtų reikšti?

— O tu tikras, — sulaikė kvapą Liukas, — kad mes esame vieni šiame name?

— O kas dar gali būti?

— Bet tu girdėjai?

— Kažką girdėjau. Lyg kas būtų nukritę.

Jie iš naujo įsiklausė, kol tyla ėmė spengti ausyse.

— Man čia kažkas nepatinka, — nutraukė tylą Liukas. —

Velnias, reikėjo pasiimti pistoletą. Juk sakiau! O tu: kam reikia, kam reikia!.. Visada, kai eini ant dielos, turi apsidrausti.

— O Inga negalėjo atsibusti?

— Teoriškai jokių vilčių! Po tokios dozės turėtų kimarin-ti aštuonias valandas mažiausiai, o dabar vos trys praėjo...

Bet ko mes čia baidomės! Eime, pasižiūrėsim. Jei atsipaipalio-jo, įjungsiu stervai lygintuvą, visą giminės istoriją išpasakos!..

505

Koridorius atrodė ilgas kaip niekada. Nulipo į vestibiulį.

Ramu, nė brakšt. Tylutėliai prisiartino prie svečių kambario.

Durys tebebuvo praviros. Viktorui atrodė, kad pernelyg praviros. Nors gal klysta. Juk tąkart jas matė visai iš kito vestibiulio taško. Sušvito Ingos plaukai. Ji tysojo krėsle, bet jau kita poza. Rankos buvo nuleistos už drožinėtų ranktūrių.

Bolavo iš po suknelės išlindusi šlaunis. Tarsi būtų mėginusi stotis, bet vėl kritusi atgal.

— Kad ją kur! Buvo prabudusi! — nustebęs šūkčiojo Liukas. — Gaji, žiurkė!

Priėjęs prie jos, patempė suknelės kraštą, paslėpdamas kojos nuogumą, koks dažnai šmėkščioja nužudytų moterų

v

nuotraukose. Taurė su miego užtaisu buvo praversta. Stai ir po visos baimės. Tada nuo svečių kambario pradėjo kratyti pirmą aukštą. Kadangi didžiąją jo dalį užėmė vestibiulis, tai paieškos ratas pastebimai siaurėjo. Dar liko rūsys ir garažas kieme. Sunku patikėti, kad tokia pedantė kaip Inga sugalvotų išnešti įkalčius iš namų.

Liuko kantrybė buvo ne begalinė. Kai paskui Viktorą jis įslinko į virtuvę, pavargusiu balsu pareiškė:

— Jei mes tų pinigų nerasime, pamatysi — ji mes juos prieš mus pačius.

— Ką tu turi omenyje?

— Pasamdys... Pasamdys kaip tavo bratkiui kilerius, kad mums atšoktų fantazija ardytis. Aš, ja būdamas, taip ir dary

čiau, — ir staiga žvilgtelėjęs Viktorui virš galvos, be džiaugsmo tarė: — Stai tavo kasetės, rinkis, kokią nori.

Jis šaipėsi. Lentynėlėje šalia monitoriaus ekrano Viktoras išvydo dailiai sudėliotas vaizdajuostes. Daugiau kaip de

šimt... Naivu manyti, kad viena jų — su šiurpiu mirties vaizdu. Tiek to, išeidami pasiims, o kol kas neverta jas per

žiūrinėti, kol liko neišgrioztų vietų. Nuodugniai ištikrino vir-506

tuvės spinteles. Žvilgtelėjo po kriaukle. Net j šaldytuvą akį

užmetė. Liukas prajuko:

— Va va!.. Tu dar jai sijoną pakelk, slėps ji tau kasetę šaldytuve! Juk tada įrašui chaną!

Tai taręs, jis papurtė storą brošiūrą, lyg laukdamas, kol iš

jos pasipils doleriai.

— Parodyk, — ištiesė ranką Viktoras.

— Ką?

— Parodyk man tą katalogą.

Liukas padavė. Jam koktu žiūrėti į tas kaktusų nuotraukas. Sotus to, ką jau matė, o Viktoras susidomėjęs ėmė vartyti blizgančius puslapius, kuriuose puikavosi viens už kitą keistesni augalai, ir visi pražydę. Žiedai ir spygliai. Keistas derinys. Bet ilgėliau apsistojo ties kaktusų vazonų pavyzdžiais.

Nieko netaręs, išskubėjo į vestibiulį ir prapuolė toje žalsvoje masėje. Netrukus pašaukė Liuką. Sis iš smalsumo pasižiūrėjo į atverstą puslapį. Didžiulis vazonas nelyg šulinio rentinys ir vos pastebimos kojelės. Rankos nepakištų, bet...

Viktorą rado betūpčiojantį apie žalią rutulį aštriomis spygliuotomis briaunomis. Iš pirmo žvilgsnio sunku buvo patikėti, kad tai gyvas augalas. Griozdas, įr tiek.

— Padėk pastumti, — tarė jis Liukui.

— Kuriems velniams!.. Mačiau virtuvėje šluotą. Pakrapš-

tysime, ir viskas bus aišku.

Jis guviai grįžo nešinas šluota. Kluptelėjo kitoje vazono pusėje. Pakišo jos medinį kotą. Kažkas barkštelėjo, ir Viktorui prie kojų atšliuožė juodas daiktas.

— Yra!.. Juk sakiau, sakiau tau, Liukai, kad turi jinai būti!

Viktoras iš to jaudulio tarsi susimetė į kuprą. Abiem rankom laikė pastvėręs vaizdajuostę netikėdamas tuo, ką mato.

— Oba!.. Geras! — stebėjosi kaunietis. — Tikrai kasetė!

Na, jei dar tuos dolcus rasime, Inga apsišiks vietoje!.. Kur dar neieškojome? Į rūsį, varom į rūsį!..

507

— Į subinę! Važiuojam, nykstam iš čia, kol ji neprabudo.

Nenoriu jos akyse matyti.

— O pinigai?

— Juk ne dėl to atvažiavome.

— Ką čia šneki! Tokios babkės! — skeryčiojosi .ūmai nusivylęs Liukas. — A r išprotėjai taip viską palikti?

— Aš važiuoju, o tu kaip nori.

— Tu rimtai?.. Rimtai nori viską mesti?

— Nieko aš nesiruošiu mesti. Kaip tik dėl to ir sakau: dingstam iš čia...

Inga suvokė, jog atsitrenkė į kažką minkšto. Jos kūnas smego, ir gyvas šaltis užliejo akis ir burną. Su siaubu toptelėjo — vanduo!.. Ji grimzta ten, kur nėra oro. Vanduo užčiaupė jos šiurpų riksmą. Juoda gelmė. Bjaurus skonis burnoje. Ji skęsta! Dieve... Kaip ta kekšė, nuskraidinta nuo tilto!.. Nejau Zylė?.. Jis! Tas suskis kažkur čia pat ir mėgaujasi jos žūtimi!

Pajutusi po kojomis kažką kieto, atsispyrė. Iš visų jėgų

atsispyrė. Išniro, krioktelėjusi įkvėpė oro, bet kažkas, sugriebęs už lieso sprando, vėl panardino jos galvą po vandeniu.

Vanduo kliūstelėjo į burną, bet staiga stiprios rankos griebė

už liemens ir iškėlė ją į paviršių. Sužiopčiojusi išspjovė vandenį. Atpažino rūsio lubas. Vanduo tai kilo, tai leidosi, bet ją kažkas laikė. Nustėrusi akimis sugavo tą pusnuogę žmogystą, negailestingai murkšliojančią ją baseine.

Ne Zylė. Bet matytas. O!.. Lugeris! Persikreipęs iš pykčio.

Permirkęs taip pat kaip ir ji.

— Paa-leissk!.. — sušvokštė Inga, bet jis taip supurtė ją, kad kaklo slanksteliai trakštelėjo.

— Ko jie norėjo? Ko?.. Sakyk!

— Kas, kkas tokie?

— Viktoras ir tas banditas iš Kauno! Abu trynėsi po tavo trobą!

508

— Trobą?.. Kokią trobą?

Lugeris atsivedėjęs šėrė jai delnu per skruostą.

— Atsipeikėk!.. Šliundra tu! Ko jiems reikėjo? Sakyk!..

Ji griebėsi už veido.

— Nedrįsk, suski, manęs daužyti!.. — išrėkė.

Suko akis nuo jo. Pakako to baisiai skardaus balso. Lyg šuo lotų! Pabandė ištrūkti iš kibių rankų, bet jis vėl smarkiai ją supurtė. Laikė glėbyje ir žvelgė su tokia neapykanta, tarsi iš

tikrųjų trokšdamas jos mirties.

— Kuo jie tave užgirdė, kuo?..

— Patrauk savo nagus! Dink, dink, sakau!..

Plonas spiegimas paveikė Lugerį. Bloškė nuo savęs Ingą kaip skiedrą, ir ši vargais negalais nusikapanojo iki baseino laiptelių. Kalendama dantimis užsiropštė ant baseino krašto.

Jautėsi šlykščiai. Galva plyšo pusiau, o akyse kažkokia migla.

Kas žingsnis ją mėtė į šonus. Darėsi silpna, o nuo šaltų maudynių stirte stiro. Permirkusi suknelė karojo nuo jos kaulėtų

pečių kaip maišas. Šoko tempti nuo savęs peršlapusį drabužį, slystelėjusi prarado pusiausyrą, ir jei ne laiku pripuolęs Lugeris, ko gero, būtų plojusis ant užpakalio.

— Nelįsk!.. Ir be tavęs bloga!

Tėškė gedulo suknią jam po kojomis ir, pirštais šukuodama nuo vandens sulipusius tarsi žiurkių uodegėlės plaukus, nusverdėjo į sauną. Susirado patį didžiausią frotinį rank

šluostį, virpėdama susivijo į jį ir šleptelėjo ant medinio gulto.

Susirietė tarsi kęsdama pilvo skausmus. Kas, po velnių, jai nutiko?.. Pamena, taip, atėjo Viktoras ir tas kaunietis veikėjas... Sėdėjo, kalbėjosi, ir vos kiek nugurgė konjako, visas svečių kambario vaizdas išnyko. Kažką, rupūžės, įbėrė! Nunuodyti norėjo?.. Ok, parazitai!..

Ji sukando dantis vėl išvydusi Lugerį. Jis pabaigė sagstytis džinsus ir vikriai užsitempė megztinį. Judesiai staigūs, nervingi. Veidas patįsęs, lyg ne jinai būtų gavusi skaudų antausį.

509

— Kuo jie tave užgirdė? — murmėjo piktai dėbčiodamas. — Išdūrė kaip mažvaikę! Ar bent supranti, kad jie tave įtaria? Dabar chaną mums!.. Kai duos iš abiejų pusių! Visus kambarius išvertė, ėjo kaip buldozeriai!.. Užsitaisiau savo dvivamzdį, galvoju, tik raskite pinigus!.. Abu ant pavalo eisite!

Bet, ačiū Dievui, nerado!

— Reikėjo šauti! Nudėti juos vietoje!

— Ką tu čia šneki, durne! — pasipiktino Lugeris. — Iš

kur man žinoti, ko jie čia atsivilko? Kai pradėjo brazdėti vir

šuje, laukiau, kol tu išlįsi ir viską paaiškinsi. Kur tau!.. Kai įėjau į kambarį, žiūriu — guli išsižergusi ir dedi į akį!.. Iškart supratau: pravaląs! Nešiau muilą į rūsį, pasiėmiau dvivamzdį, ir jei būtų mane pamatę — ką daryti?.. Būčiau kalęs į juos!

— Reikėjo šauti, žioply tu!.. — suaimanavo ji drebėdama ir iš šalčio, ir iš įniršio. — Ir kam aš su tokiu mužiku prasidė-

jau! Juk matei, ką jie man padarė, supratai, kad jie baigia susigaudyti, kas ir kaip įvyko... Reikėjo šauti!

— Šauti?.. Na tu ir pavarai! Turiu nukalti kiekvieną, įėjusį į tavo namą? Aš apšalęs!..

— Zylę vėl pražiopsojai, dabar ir Viktorą... Nors imk ir pasikark!

— Zylės man neprikaišiok!.. Kaip aš galėjau šauti, jei kiemas buvo pilnas žmonių? Visi laukė, kol atvažiuos šiukšlinė, ir čia išniro jis!

— Reikėjo palaukti!

— Aš maniau, kad jis miegos pas tą mergą.

— Idiotas! Ji ne kokia kekšė, kad gulinėtų su kiekvienu.

Juk galėjai užeiti į butą ir abu nupilti...

Lugerio veidas dar labiau ištįso. Žiojosi kažką sakyti, bet visos mintys nutrūko pamačius keistą Ingos snukučio išraišką.

Ties burnos kampučiais įsirėžusios raukšlės. Psichopatės šypsena. Ir akys blizga kaip beprotės. Psichė, paskutinė psichė!..

510

Kol žiūrėjo j ją, pagavo kaisti kraujas. Norėjosi trenkti į

tas atsikišusias lūpas, lyg besitaikančias jį apspjauti, bet šiaip taip susitvardė. Prisiminė patį svarbiausią klausimą, į kurį taip bijojo sulaukti atsakymo.

— Užteks tau garuoti... Atsakyk man į vieną klausimėlį.

Viktoras su tuo Kauno banditu ieškojo ne tik pinigų... Numanai, ko dar galėjo ieškoti?

Prieš nudelbiant Ingai akis jose blykstelėjo staigus suvokimas, kur link lekia Lugerio mintys. Iš to apmaudo susigūžė.

Lakuoti pirščiukai įniko pašyti rankšluosčio siūliukus.

— Ko tyli?.. Jie ieškojo kasetės, kažkokios vaizdajuostės!

Tau nieko tai nesako? Ką?..

Ji išdrįso pažvelgti į jį. Susidūrė su tipu, turinčiu pačių

nedoriausių kėslų, kurie lyg virvės vyniojasi apie jos kūną.

Nusimetė rankšluostį. Buvo įsitempusi, pasiruošusi atlaikyti dar vieną antausį, bet Lugeris, grėsmingai žingtelėjęs, stvėrė

ją už plaukų.

— Jie rado tą vaizdajuostę, rado!.. — išrėkė tąsydamas ją it skudurinę lėlę. — Kas ten buvo įrašyta? Tas vakaras, taip?..

Ak, tu, zaraza! Šantažuoti mane norėjai! Debilė!..

Inga šoko gintis. Mojavo rankomis, bet šios tik tuščiai skvarbė orą. Lugeris laikė ją tarsi primynęs. Galvą įgrūdęs tarp kietų jos pačios kelių. Keliskart pamurdęs, bloškė į gulto kampą. Inga suskubo rankomis užsidengti veidą, bet jis liko stovėti, kur stovėjęs.

— Aš tave dar ne taip sunešiosiu!.. Ot tai! Ant savo šiknos prisiveikiau! Teisi buvai sakydama, kad nereikėjo su manimi prasidėti! Jei tuoj pat neatsegsi mano dalies, pasmaugsiu, ir bus ramybė. Tie dielcai visame name pridėliojo pirštų atspaudų, nurašys tave jiems. Davai, rodyk, kur dokai!.. Ir už

tą kasetę susimokėsi štrafą. Primesi dar penkiasdešimt gabalų, supratai?.. Judinkis!

511

Tėkštelėjo delnu jai per įdegusią šlaunį. Nerūpestingai atmesta koja jį suerzino. Drybso, lyg nieko nebūtų atsitikę!

Laukė ašarų ir prašymų pasigailėti, bet kai vėl išvydo dailųjį

veidelį, suprato, kad klydo jos tylėjimą palaikęs baime.

— Aš jau tada miške sakiau — nieko negausi, kol nepadarysi, ko prašiau. Gali gąsdinti mane kiek nori, baisiai čia aš

bijau! Jeigu jie tų pinigų nerado, tai tuo labiau tau tokios laimės neregėt!.. Na, atsikratysi manęs, kas iš to? Liksi vienas.

Pasakyk, kur tu tada dingsi?.. Lakstysi visą gyvenimą nuo Zylės banditų kaip kralikas! Nesuprantu, ko tu panikuoji...

— Kaip tai kooo! — subliuvo Lugeris. — Juk ta kasetė —

tai įrodymas!.. Ragas! Įsikiš mentai ir iškart supakuos.

— Kokie mentai!.. — paniekinamai atrėmė ji. — Ar esi girdėjęs, kad kada nors banditai rašytų pareiškimus policijai?

Kam?.. Jie turi savas žaidimo taisykles. Tai Viktorui prireikė

to įrašo, kad galutinai patikėtų, ką pliurpia Zylė.

— Bet kam tu viską įrašinėjai, kam?.. Kad vėliau galėtumei mane šantažuoti, juk taip?

— Aš moteris, man reikėjo apsidrausti.

— Tai tu netiki nė vienu mano žodžiu?

— O tu?..

Ji atsistojo. Suglamžė rankšluostį į gniužulą ir švystelėjo į

kampą. Kitu rankos judesiu pasitaisė pradžiuvusius plaukus.

Elgėsi taip, tarsi prieš ją stovėtų ne vyras, įniršęs kaip bulius, o veidrodis.

•— Suprask, Lugeri, ta vaizdajuostė nieko nekeičia. Juk Viktoras sėdėjęs, sako, kad jis kalėjime laikėsi visų taisyklių, tai, patikėk, su policija neprasidės. Užsiundys tuos kaunie

čius, ir viskas!.. O Zylė jau ir taip tavęs ieško, tai kas nuo to keičiasi?

Ji atsistūmė nuo dailylentėmis išmuštos sienos ir be būdingos gracijos išpėdino iš saunos.

512

— Tu kur?

— Einu įjungsiu signalizaciją. Jie gali pasirodyti bet kuriuo momentu.

— Aš seniai įjungiau!.. — riktelėjo jis, bet ji nutolo.

Lugeris tyliai susikeikė. Jautėsi nusivylęs savimi. Juk buvo prisiekęs sau laužti tą psichę iki galo. Išlupti tris šimtus gabalų ir tepti slides iš Klaipėdos! Bet ne, vos ji pradeda kalbėti, ryžtas taip ir ima slūgti. Iš kur kyla tas velniškas nuolankumas? Šūdas iš jos grožio, ir ne tokia jau ji protinga, kaip atrodė. Gudri, gyvatė!.. Reikėjo pagąsdinti su šautuvu... Pilti kartą virš galvos!

v °

Šautuvas!.. Ir staiga jį išmušė karštis prisiminus, kad ginklas guli ant stalo, vos per kelis žingsnius nuo saunos. Padėjo jį .ten, kai neapsikentęs sugalvojo leisgyvę Ingą išmaudyti baseine. Nepastebėti tokios patrankos neįmanoma. Ji arba praėjo, arba...

— Lugeri!.. Ateik čia, katinėli!

Pašaipus balsas pasėjo negerą nuojautą. Labai negerą.

Žvilgtelėjo pro plyšį tarp staktos ir durų. Ingos nesimatė. Ji turbūt stovi toliau. O stalas?.. Velnias! Jis buvo lygut lygutė-

lis ir blizgėjo rūsio šviesoje kaip ledas.

Tada išlindo iš saunos. Nežinia kodėl abiem rankom pasigraibė aplink save. Iš baimės? Turbūt taip.

— Žiūrėk!..

Inga šauniai pamosavo nupjautavamzdžiu. Stovėjo toli, pernelyg toli, kad spėtų pirma šūvio prilėkti prie jos. Nuoga boba su šautuvu. Idiotiškas vaizdelis, bet labai tikroviškas.

— Juk ta lazda užtaisyta? — nukreipė į jį dvivamzdį švytinti Inga. — Ir saugiklis atlaužtas, va, raudonas taškelis matosi... Gąsdinai, kad mane nudėsi...

— Inga, nekvailiok!

— Palauk, aš nebaigiau! Vaidinai žiauriai krūtą prieš mane, silpną ir beginklę moterį. Kaip koks suskis trenkei man 513

per veidą! Ir štai situacija. Mano rankose tas pats ginklas, kuriuo tu nušovei mano vyrą. Ar nebūtų teisinga, jei iš to paties aš tave? Visi pinigėliai mano! Jokių dalybų ir vienu nevykėliu mažiau. O laikraščiai kaip mane išgirtų!.. Ajajai! Gindamasi nuo užpuoliko, Inga Dragūnienė nušovė nusikalstamo pasaulio įžymybę...

— Nuleisk šautuvą! — Lugeris nedrįso pajudėti — labai jau tvirtai ji laikė tą mirtį nešantį daiktą. Taikė į krūtinę. —

Nu baik durniuoti!..

— Atia, mano mylimasis!..

Jam užspaudė gerklę. Pajuto turįs milžiniškų galių, bet tai buvo tiktai noras gyventi. Kojos kaip švininės. Nespės. Ji stovi pernelyg toli nuo jo.

Ir visai netikėtai Inga nusijuokė. Taip, ji juokėsi! Žiūrėjo į jį rodydama baltus dantukus ir juokėsi. Tačiau staiga nuti-v

lo. Šautuvas sujudėjo, bet jau dedamas ant rūsio grindų. Paguldė pagarbiai, tarsi miegantį kūdikį, ir peržengusi jį, ėmė

artėti prie išbalusio Lugerio.

— Išgąsdinau, sakyk?.. — draugiškai klausė.

— Na žinai!..

Daugiau nieko nespėjo pasakyti. Priėjusi pakišo rankas po megztuku ir vos kvėpuojantį skustagalvį pabučiavo į nejautrias lūpas.

— Jei nemylėčiau tavęs, — jausmingai sukuždėjo, — bū

čiau nuspaudusi, ką ten reikėjo. Mes skirti vienas kitam. Iki grabo lentos. O tu tiki tuo?..

Jis suėmė ją už klubų. Jautė drėgną strėnas juosiantį raištį. Lyg gumą. Ji prigludo prie krūtinės, bet tuoj vėl nerimtai susijuokė.

— Oi, kaip plaka širdutė!.. Išgąsdinau vargšelį! Atmink, tie, kurie daug kalba laikydami ginklą rankose, niekuomet nešauna. Jie dabar įsivaizduoja, kad mes mirtinai išsigando-514

me, todėl turime pulti, supranti, Lugeri?.. Netikėtai pulti. Tada pavyks. O vėliau išvažiuosime atsipūsti. Esi buvęs Kipre?..

Ji atsitiesė laukdama atsakymo. Nepatogiai atsilošė, nes nykščiais jis laikė ją už nėriniuoto trikampio gumos. Pasivaideno, kad mato slibiną: jo akys žėrėjo, o į veidą tvokstelėjo karštis.

— Tu tikrai įjungei signalizaciją?

— Taip.

— O duris?..

— Užrakinau.

— Tada mes turime šiek tiek laiko. Eime, parodysiu, kur slepiu pinigus... Aš tavimi pasitikiu, — lyg teikdama malonę nusišypsojo ji. Ir tuoj rimtai pridūrė: — Žinok, Zylė gali vėl ten pasirodyti. Ta karvė banditams daro magišką įtaką.

— Nekalbėk nieko... Vėliau. Dabar aš galvoju tik apie tave.

Įtampa neatslūgo, bet išnyko įspūdis, kad ji sukilo dėl grėsmės jo gyvybei. Neturėjo tokio įpročio branginti tai, ko nejautė turįs. O ir siela prabusdavo tik nuo jos prisilietimų, nuo šitų rankų, virpčiojančių po jo megztuku. Po savo delnais Lugeris jautė moteriškų sėdmenų apvalumus. Tobulos linijos. Lyg ginklo. Tobulesnės už ką tik matyto. Fantastiška mergina. Smarki ir seksuali kaip gyvatė.

Jo išsigelbėjimas ir prapultis.

Nereikėjo Dovilės išleisti į mokyklą, nereikėjo... Dieve, kaip nepagalvojo, kad vos paleis nuo savęs vaiką, jam būtinai kas nors atsitiks! Išėjo į mokyklą ir negrįžta.

Penkta valanda vakaro, o jos vis dar nėra. Neskambina. Nesirodo. Privalėjo jos palaukti, pasitikti po pamokų, o dabar nebežino nė ką galvoti! Kur ji prapuolė? Nejau močiutė pa-515

noro pamatyti anūkėlę? O gal Asta susivokė? Vis dėlto mama, o ji... Kas ji tokia? Neverta nė pamotės vardo!

Valkstydamasi paltą Melita išpuolė j gatvę. O šaltis!.. Net kvapą ima. Ji žengė dairydamasi. Kas žingsnis temo vis labiau, ir ji skubėjo ton pusėn, iš kur, jos manymu, turėjo par-kulniuoti mergaitė su didele mokykline kuprine ant pečių.

Ak, tie mokytojai, tokią sunkią naštą užkrauna mokinukams!

Išglostė, išlydėjo lyg savo vaiką, tarsi nujausdama, kad laukia išsiskyrimas. Melita virpėjo nuo įtampos, o miestas regėjosi kažkoks apsnūdęs. Apsimestina ramybė. Norėjo surikti, pravirkti, bet susivaldė. Čia pat, aplinkui, buvo žmonės, nė

nenutuokiantys, ko ji lekia lyg akis išdegusi. Svetimi veidai sakyte sakė, jog jie nieko nežino apie Dovilę, — savų rūpes

čių pakanka.

Kur ji?.. O jei mergaitei kas rimto nutiko? Niekada sau nedovanos!

Potekinomis pasiekė centrinę gatvę. Praeivių veidai ir blykčiojančios mašinos, atrodė, ėmė siautėti aplink ją. Kiek besižvalgė mergaitės su kuprine — nieko... Yrėsi pro žmones, tarsi bėgo nuo jų abejingumo. Tik vyrams, nors ir skubantiems, krisdavo į akis dailūs Melitos veido bruožai, ir jie įsispoksodavo lyg stuobriai. Kvaila išraiška. Visai nejuokinga.

Kitapus gatvės pamatė moterį su vaiku. Mergaitė. O tos moters tamsūs plaukai. Asta?.. Greičiausiai! Nutaikiusi progą, perbėgo į kitą pusę. Kažkas piktai pasignalizavo, bet ji nieko nematydama, tik tas dvi figūras, nuskubėjo į priekį. Vos priartėjusi, atšoko nusivylusi. Ne Dovilė. Išpuošta kaip princesė, net su auskariukais. Viešpatie, kur tas vaikas galėjo pasidėti?..

Probėgšmomis užmetė akį pro žaislų parduotuvės langą. Ta!..

Laikanti kartoninę dėžutę rankose. Prisiplojo prie stiklo. Solidžios damos, jaunos puošniai apsitaisiusios mamos, išpūsta-

žandės mažylės ir guvūs berniūkščiai. O kur toji mergaičiukė, kurios paltuko spalva tokia pat kaip Dovilės?.. A, štai... Ne, 516

ne! Vėl apsigavo. Ir tuoj susigriebė: kvailystė dirsčioti į žaislų

parduotuves. Juk kiek valandų prabėgo, kai ji išėjo iš mokyklos. Negali būti, kad kuo ramiausiai vaikštinėtų po parduotuves. Pasiklydo? Irgi nesąmonė! Juk jau didelė ir gana nuovoki — susirastų ir gatvę, ir namą, be to, žino telefono numerį.

Melita paėjėjo iki sankryžos ir, įsimaišiusi į pėsčiųjų būrį, perkirtusi gatvę, puolė į kitą, nuošalesnę, besidriekiančią palei upę. Dovilė atsargi, gal saugodamasi mašinų pasuko čia?

Tamsoka, vos keletas žibintų, ir jų šviesos ištryško akyse.

Ašaros, tokia bejėgiška būsena! Lyg tai ji būtų maža pasiklydusi mergaitė. Kaip baisu!.. Kvailė ji paskutinė, manė, kad pakaks jėgų ir sumanumo sutaikyti du artimus žmones —

dukrą ir tėvą. Naivuolė! Ir viskas dėl to, kad Viktoras jos svajonėse kaskart daugiau užėmė vietos.

Ir staiga jai dingtelėjo kita mintis. O kas, jei Dovilė jau grįžo?.. Stovi prie durų ir klebena rankeną?

Melita pasileido atgalios. Uždususi įlėkė į laiptinę. Viltingai užvertė galvą — prie durų niekas nestovėjo. Didysis kambarys, kurio langai išėjo į gatvę, pasitiko mirtina tyla. Užtat girdėjosi žingsniai. Klausėsi ir klausėsi. Tvirtų arba aidžių

nuo kulniukų kaukšėjimo. Vaikiško lapnojimo — anei garso.

Stvėrėsi cigaretės, bet po kelių dūmų užsikosėjo. Ne, jai niekas nepadės. Niekas neišgelbės. Ji ištiža, paskutinė ištiža —

praganyti vaiką! O kas, jei Dovilę pagrobė? Viešpatie! Gal net tie patys iškrypėliai, kurie lindo prie jos tą naktį, kai vėliau nepažįstamų žmonių buvo atvesta čia, į jos butą.

Jai taip nuvėrė širdį, kad griebėsi už krūtinės. O dar kaip tyčia prisiminė baisų nutikimą vasarą. Visi laikraščiai rašė, kaip dešimtmetį berniuką kažkoks paauglys nusiviliojo į sta-tybvietę, visaip iš jo išsityčiojo, o paskui, suradęs savyje žvėriškos jėgos, čiupo berniukui už kojų ir tol trankė į gelžbetoninį bloką, kol... O sako, baltapūkis buvo, toks mielas garbanius Koks skausmas tėvams!

517

Vėl puolė prie lango. Pamėkliškai švytinti gatvė. Žingsniai, pertraukiami švilpiančių mašinų. Jau prieš tris valandas Dovilė turėjo atsirasti čia, prieš tris!.. Buvo su paltu, buvo pasiruošusi, jei kas, tuoj pat lėkti, kad tik slaptas balsas pakuždėtų, kur klaidžioja toji riestanosė mergaičiukė, prie kurios taip spėjo priprasti, kad širdį sopėjo kaip dėl tikros dukrelės.

Jei sužinotų Viktoras... Skambinti jam? O gal į policiją?

Ten, už buto sienų, trinktelėjo laiptinės durys. Spyruoklė

stangri, ir tik suaugusiojo ranka gali paleisti jas su tokia ato-tranka. Nusigavo prie durų, įsiklausė. Kažkas lipa laiptais.

Neištvėrusi atlapojo duris, ir širdis suspurdėjo išvydus tą didžiulį kepuraitės bumbulą. Bet šis nejudėjo kaip kitais kartais, kai linksmai makaluodavosi į šalis.

— Dovile!..

Melita vos spėjo pasitraukti, kai, regis, nematydama kelio kažkokiu stebuklingu būdu mergaitė pataikė įžengti pro duris. Sunki kuprinė bilstelėjo ant grindų. Palikusi pirštines ir kepurę ant batų dėžės, Dovilė šniurkščiodama įsispraudė į

kampą.

— Kas atsitiko, vaikeli?

— MelaaagėL — suvirkavo neatsisukdama. — Jūs, teta Melita, esate melagė...

Melita pasijuto it karštu vandeniu nutvilkyta.

— Kodėl, Dovile? Kas atsitiko?

Ji bandė uždėti rankas ant krūpčiojančios mergaitės pe

čių, bet gavo piktą niuksą atgal.

— Buvau ten... ir... ir... — sudūsavo springdama ašaromis, — mamos nėr, sakė, nebegyvena...

Melita priklaupė prie mergaitės. Apsikabino. Ji nesipriešino. Įsikniaubė veiduku į kailinę apykaklę ir nutyko.

— Tu pasiilgai mamos?

Dovilė keliskart kinktelėjo galva.

— Gerai, mes ją surasime, tik neverk...

518

— Aš niekada neverkiu.

v

— Žinau, katinėli, žinau...

Melita virpančiomis rankomis nusiautė tymo spalvos paltuką. Buvo graudu žiūrėti — tokia nusiverkusi. Vargšelė, tūnojo laiptinėje, laukdama, kol grįš mama. Bet ir kaimynai geri! Vaikui į akis tokią tiesą! Kabindama drabužį ant vagio, slapta nužvelgė Dovilę. Paraudusi nuo ašarų, stovėjo nemirksėdama. Kietai sučiauptos lūpikės. Nevaikiškai rūsti. Mažas sutvėrimas, suvokęs, kad negali pats apsiginti nuo suaugusių

žmonių žiaurumo.

— Kaip sekėsi mokykloje?

Dovilė nieko neatsakė. Tempdama paskui save kuprinę, nuvinguriavo į kambarį.

— Aš tuoj uždegsiu šviesą.

Melita aplenkė mergaitę, susikūprinusią lyg senučiukė.

Tyla lyg prakeikimas gulė ant švaraus, pamokų ruošai skirto stalo. Ir viena knygų lentyna pralaisvinta. Vadovėliams. Veltui, viskas veltui. Įžiebusi stalinę lempą, ji pritraukė arčiau kėdę, valandėlę padvejojusi iš viršutinės lentynos ištraukė kažkokią knygą. Regis, atsivertė kur papuolė, bet tarp puslapių

kažkas buvo įstrigę.

— Ateik, Dovile, aš tau parodysiu savo geriausią draugą.

— Nenoriu!

v

— Dovile, jis ir tavo geriausias draugas... Zinai, kieno nuotrauką aš turiu? Tavo tėčio.

Ji nepatikliai pasižiūrėjo į Melitą. Tarsi laukė, kad pakartotų tai, ką sakiusi, bet tyla tęsėsi. Tada Melita ištiesė nuotrauką. Vienas jos kamputis buvo nukirptas, bet žmogus nuotraukoje matėsi visu ūgiu. Dovilė dirstelėjo į jį, paskui — į

apmirusią merginą. Ir vėl nukreipė žvilgsnį į nuotrauką. Melita stebėjo jos akių išraišką, ji nesikeitė, vis tebebuvo liūdna.

—- O dabar sakyk man, Dovile... Tu norėtum susitikti su juo?

519

Miestą apėmė atoslūgio nuotaikos. Išnyko nuo sankryžų „Aro" automatininkai. Ūmai pradrąsėję „zyliukai" ir vakarais ėmė nardyti po miestą nekreipdami dėmesio į automobilius su Kauno registracijos numeriais. Tiesa, klaipėdiečiai nežiūrėjo j atvykėlius kaip j priešus, bet ir nety

čia susitikę kokioje kavinėje ar prie parduotuvės, neskubėjo persimesti draugišku žodeliu.

Visas miestas aptarinėjo uostamiesčio gaujos lyderio nemirtingumą. Tiek kulkų — ir gyvas! Pabėgo iš ligoninės!..

Kuo ne antžmogis tasai Zylė? Juolab, kad buvo šnekama, kaip tikras miesto patriotas gynęs Klaipėdą nuo Kauno banditų, kurie neva ruošęsi vietinius verslininkus apkrauti beprotiškomis duoklėmis, o nepaklusniuosius per parą susprogdinti.

Net miesto spauda kada ne kada prasitardavo, jog reikalingi savi banditai, nes atėjūnai kur kas brutalesni. Apie policijos vaidmenį nutylėdavo. Pamiršo. Sulig „zyliukų" įsigalėjimu pamiršo, kad į ją buvo dėtos didžiausios viltys.

Tokių apkalbų fone Zylė po kelių dienų pertraukos pasirodė savo kavinėje miesto centre. Juodoji aureolė buvo atmiešta romantiškomis spalvomis, ir tas lengvumas atsispindėjo jo fizionomijoje. Tiesa, vis dar šlubčiojo ir laiptais korėsi lėtai, kaip nuilsęs žvėris kabindamasis į turėklus. Bet visų kavinės lankytojų akyse tai buvo žmogus, ne šliaužioti gimęs. Na tai kas, kad ne vieną pakišo po velėna. Juk banditus, savo priešus, o ne kokius vienkiemių senukus. Kaip gamtoje vyrauja natūrali atranka, taip ir miesto džiunglėse, kur siautėja laukinis kapitalizmas, savi dėsniai. Teisingi dėsniai. Net policija nesikiša. Tvarką palaiko Zylės smogikai.

Grušas, įsekęs įkandin Ovidijaus, liko laiptų apačioje.

Ten pat, kur taip neseniai dar buvo galima išvysti impozan-520

tiška Mauro stotą. Nebėr Zylės asmens sargybinio, kurio atsidavimas regėjosi aukso vertės. Palaidotas. Ir be gausios „zyliukų" palydos. Tik šįkart niekam nebuvo pikta, kad Mauro tėvai, pamišę dėl sūnaus netekties, tarsi kokius žudikus vijo nuo karsto buvusius bendražygius. Net solidžios piniginės paramos, nelyg kompensacijos už vienturčio mirtį, atsisakė. Ją bandžiusiam įsiūlyti Valikui parodė duris ir pavymui prakeikė

Zylę bei visą Lietuvos reketininkų padermę. Todėl laidotuvės praėjo tyliai, be jokios pompastikos.

Vos Ovidijui įėjus į „ofisą", suskambo telefonas.

— Taip, aš klausau... A, Viktoras... Sveikas, bra!.. Ką tik atsiradau.

Vienu atokvėpiu Viktoras papasakojo apie netikėtą radinį — vaizdo kasetę. Zylei išgaravo visas nerūpestingumas.

v

Soko mintyse keikti save už per ilgą liežuvį. Priskaldė tą rytą versijų, o Viktoras, žiūrėk, nesnaudžia. Sugadins, oi viską sugadins!..

— Na tai kas, kad radai!.. — nė nepajuto, kaip pratrūko rėkti į ragelį. — Susikišk ją į subinę!.. Man ir taip viskas aišku!.. O tu... juk sakiau, sėdėk ant klyno! Nori saviveikla užsiimti, tai įsirašyk, bra, į pučiamųjų orkestrą, galėsi didžiausią dūdą pūsti!.. Tavo planiorkės manęs nejaudina. Ir su mentais apie tai negali būti nė kalbos. Tai mano reikalas, tiktai mano, supratai?.. Geriau galvotum, kur Doncės akcijas dėti.

Vien iš dividendų gali gyventi kaip turkas, bet ne — veliesi į

visokius kriminalus. Tavęs nemažinsiu, aš tau ne Doncė.

Tvarkykis savo gyvenimą, o šitą palik man!.. Tau koks skirtumas? Vienu pideru mažiau... O pats, kaip žadėjai, nyk į visas keturias puses ir tuos savo klounus iš Kauno varyk namo, nebejuokink miesto. Kartu ir alibi turėsi. Supratai?.. Ar supratai, klausiu? Tada gerai. Ir žiūrėk man — be bajerių!..

i

521

Fu, net karšta paliko... Rado kasetę, kurioje kuo puikiausiai matyt, kaip Lugeris nupila Donatą. Juk ir taip viskas aišku. Netiki juo?..

Zylė pakraipė galvą. Ką tas Viktoras sau leidžia!.. Kažkokio teisingumo nori. Kam? Juk Lugerio dienos suskaičiuotos.

Prie sodybos, prie Ingos namo — visur išstatyti jo žmonės.

Pirma Lugerį, o paskui ir Ingą. Nesvarbu, ar po to jausis bjauriai, gal vėl įjunks į alkoholį, nesvarbu... Bet kokia kaina!

Užlindo už stalo, bet nesisėdo. Skaudėjo tą gėdingą vietą, maudė petį. Atitraukęs stalčių, ėmė naršyti popierius. Kur tuos telefonus nukišo? Metas eiliniams darbams kelti žmones ant kojų. Tiek reikalų prisikaupė! Ant nosies skalbyklos privatizavimas, verslininkai išsižioję laukia, kada Zylė suves juos deryboms, už tai pasiimdamas procentą. Tik štai alaus daryklos akcijos pasirašytos be jo palaiminimo. Ir degtinės sandėliuose seniai bebuvęs, neaišku, kur klaidžioja paskutinė spirito partija.

Prakeikimas! Vis pats, pats!.. Net Grušo, kol Lugeris laksto kaip kralikas, niekur pavaryti negali. Nori pasižymėti ba-chūras, tegu... Užsiaugins dar vieną tikrą kareivį.

Per porą valandų apskambino pusę miesto. Savo kontoras ir ištaigius verslininkų biurus. Kas aiktelėdavo, išgirdę jo žemą balsą, kas pradžiugdavo. Pasiilgo, pasiilgo jo kietos rankos šešėlinio verslo zona, žino, kad jis gali trūktelėti rūpesčių

pilną vežimą, o tuos, kurie maišosi ant tako, dailiai nuraminti. Nu-ža-vin-ti.

Jokio poilsio. Juodas darbas. Vis jam ir jam.

Ovidijaus žvilgsnis užkliuvo už kažin kokio skaičių priv

marginto popieriaus. Donato rašysena. Šešiaženklės sumos.

Kažkokie procentai, mirgu margu — viskas surašyta greita ranka. Kaip tada viskas buvo paprasta!.. Jam belikdavo tik pritarti Doncei, tuo tarpu prieš jo, Zylės, sprendimą, kai tekdavo šalinti gyvo žmogaus problemą, jis šokdavo piestu. Bet 522

kaip bebūtų liūdna, nė viena protinga galva nesugebėjo už

šito skaičių miražo įžvelgti pragaištingo Ingos šešėlio. Suka!

Kažkokia boba sukėlė pasaulio pabaigą!..

Pasigirdo beldimas į duris. Du trumpi bilstelėjimai ir po pauzės dar vienas. Kaip ir tarėsi su Grušu.

— Na, kas atsitiko? — atsiliepė nuo stalo.

v

— Cia vienas dielcas nori su tavimi pasikalbėti.

Ovidijus atidarė duris.

— Kas do fruktas?

— Maksas, prisimeni?.. Dėl kazino.

—-A, tas!.. Kviesk, pažiūrėsim, ko jis nori.

Duryse išdygo Maksas su diplomatu rankoje. Paltas, kostiumas, — elegantiškai apsirengęs, bet tokio smulkaus sudėjimo, kad šalia Grušo atrodė kaip dantų šepetukas prieš kūjį.

Žengė lėtai, tarsi demonstruodamas blizgančius pusbačius ir savo doruolišką veidą. Ovidijui ūmai sukilo priešiškumas šiam iš nuolankumo perkrypusiam tipui. Jis kažkuo priminė

Smakovą. Savo manieromis ir pomėgiu čiustytis lyg muilo reklamai.

— Ko atsivilkai? Juk sakiau, kad čia nesirodytum!

— Aš... aš, — pralemeno stileiva, — tik pakviesti norėjau. Sita... ė... atsirado ta mano zavedenija, todėl, sakau, asmeniškai pakviesiu...

— Pakviesiu! Mes ir nekviesti atvažiuojam. Va jam, —

parodė į Grušą, — viską ir susakyk, kas nors iš mūsų atva

žiuos. O dabar laisvas, čiuožk iš čia...

Kazino savininkas išėjo atatupstas. Ovidijus šįkart buvo nepatenkintas ir Grušu.

— Atmink, bra, kitą kartą kad man klaustum, kokiu reikalu. Jei tik reveransus daryti, vyk pro duris.

— Kad sakė — rimtu, dėl kazino...

Ovidijus atsainiai numojo ranka:

— Viskas! Laisvas!..

523

Grušas uždarė duris.

v

Vos tą tipą palygino su Smakovu, prisiminė benamį senį.

Nuo vieno veido šoko prie kito, kaip ir tą vakarą, užpultas prie mokyklos. Pasipylus šūviams, regis, buvęs neaprėpiamas laukas tarp gyvenimo ir mirties išnyko rūke. Perlėkei jį keliais šuoliais, bet argi žinai, į kurią pusę?.. Ir tiedu duobkasiai, kuriuos matė kapinių tamsoje rymančius ant kastuvų, turėjo tuos du veidus — aukos ir išgelbėtojo. Žvelgė į jį iš aukšto, lyg iš tikro jis būtų tūnojęs duobėje, o ne pravažiuojančioje mašinoje...

Velniop! Tegu su savo sąžine kalbasi šventieji. Jam, užkietėjusiam nusikaltėliui, gyvenimo prasmė seniai nublanko, tarsi spekulianto, tokio kaip Maksas, įpirštas niekalas. Savo valia tokį kelią pasirinko, ir nėr čia ko graužtis.

Atpuolė Grušas. Įlėkė nepasibeldęs. Susijaudinęs mataravo „mobiliaku" ir nuo slenksčio išpoškino:

— Skambino! Lugeris mieste! Matė!..

Ovidijus išliko ramus. Kartais stebėtinai lengvai susitvar-dydavo. Pažvelgė pro langą. Vakarinės Klaipėdos žiburiai.

— Na va, tik sutemo — ir išlindo. Drąsus... Kur jį matė?

— Prašoko Reikjaviko gatve... Visai kita tačka. „Ford Siera", chačbekas!..

— Po „stuparyną" maišosi, ten, kur mažiausia mūsiškių.

O ta padla dar savo urve?

— Jeigu būtų pajudėjusi, Valikas būtų paskambinęs.

— Vadinasi, bra, Lugeris stengsis susitikti su Inga, kad atsiimtų savo kruvinai užsivarytus pinigus.

— Manai?..

— O ko jam tada maltis po miestą? Juk žino,- kandonas, kad apsišvietę, neštų muilą...

— Tada aš važiuoju! — nuščiuvo Grušas.

Zylė patylėjo. Kažko nedžiugina tokia naujiena. Jei nukals kur vidury gatvės, komisaras putosis. Ir jei dar Viktoras...

524

— Gerai, gali važiuoti. Jaunimą mesk už miesto. Gavęs babkes, Lugeris visu gazu dės iš čia. Pamatys, tegu taranuoja.

— Taigi per Ingą mes jį paimsime!

— Ji gudri, gyvatė, gali išdurti, — Zylė nekreipė dėmesio į jaunojo bandito entuziazmą. — Todėl svarbu saugoti užmiestį. Juk tiek tų kelių išsuka!.. Pro Girulius kažin ar varys, greičiausiai šoks iki Šilutės plento arba autostrados. Ir dar kokiu nors šunkeliu, pamatysi...

Grušas jau nekantravo:

— Niekur jis nedings, Ovidka, užlaušim!..

— Tik žiūrėk, bra, kaip kalbėjome — tyliai, švariai.

Grušas nudardėjo laiptais. Likęs vienas, Zylė pavydžiai nužvelgė minkštą kėdę ir įniko vaikštinėti. Raišavo kaip senis. Kur jau jam, pagalvojo, spėti paskui jaunus... Tiek to, apsidirbs be jo. Tegu grūdinasi kolektyvas. Įgaus patirties, kuri pravers įveikiant naujus sunkumus, kol šie virs mirtinomis problemomis.

Metė žvilgsnį į stalą. Primargintas popieriaus lapas, Doncė... Prisitraukė jį arčiau, ir žnypliški pirštai išlankstė lėktuvėlį. Dailų, it paukščio sparnais. Keista, kad tokie įgūdžiai išliko nuo vaikystės. Pasižiūrėjo, į kurį kampą nusitaikyti, ir švystelėjo į orą. Lėktuvėlis, pasiekęs aukščiausią skrydžio tašką, kažko išsigandęs stabtelėjo ir smigo prie šiukšlių dėžės, tarsi juos būtų siejusi nematoma virkštelė. Numaudė petį.

Viskas, kas stovėjo akyse, suaugo su slogia nykuma.

Lugeris mieste. Negi tai paskutinis jo priešas? Norėtųsi tikėti. Norėtųsi.

Vėl suskambo telefonas.

Atsiliepė lyg iš po žemių, bet iš pirmų balso gaidų supratęs, kas skambina, iš to jaudulio'vos nenuvertė ant tako pasimaišiusios kėdės.

525

— Taip, Živile, aš klausau. Kas nors atsitiko?.. Pasikalbėti?

Jis kimtelėjo. Tas aksominis tembras varo jį į kvaitulį.

—- Mielu noru!.. Taip, po valandėlės būsiu. Iki...

Nori susitikti. Kažin ko paliko karšta. Nors ne, ko čia jis svaičioja!.. Greičiausiai tai, apie ką kalbėjosi paskutinį sykį, ji pamiršo. Ir jos po pirmųjų žodžių suskambęs draugiškas tonas, ko gero, tebuvo vien mandagumas. Salti, kone oficialūs santykiai — štai visa perspektyva.

Užsimetė striukę. Tą pačią, su gobtuvu. Persibraukė žandą. Nesiskutęs, ir „ofise" jokio veidrodžio. Tikriausiai atrodo baisiai. Ir dar šlubas.

Vos išskubėjusį į koridorių Ovidijų pervėrė žvilgsnis nuo laiptų. Augalotas drimba, bet amžiumi visai dar „škacas".

Pamatęs garsųjį autoritetą, išsitraukė rankas iš treningų. Ir nesugniaužtos jos atrodė kaip kumščiai. Sustingo. Stengėsi nuduoti esąs ramus kaip lavonas.

— O tu ką čia darai?

— Saugau... Mane Grušas paliko jus saugoti.

Ovidijus pastovėjo ant laiptų, tarsi gėrėdamasis atsivėrusiu vaizdu į kavinę, ir pamažu ėmė lipti žemyn. Tas — iš

paskos.

— O tu kur?

— Man Grušas liepė...

— Kas čia vadovauja? Jis ar aš?

„Ambalas" raustelėjo. Susidūrė su Zylės žvilgsniu, apie kurį buvo daug girdėjęs. Taip įsiremia savo pilkšvom akutėm, kad nenoromis pajunti šaltuką. Tarsi žiūrėtų duobkasys, matuojantis, kokio dydžio duobę kasti išsišokėliui.

— O kuo vardu būsi? — lyg ir praėjo rūstybė Zylei.

— Mindaugas... Mindė, — susimėtė kietuolis, — bet chebra vadina Potiomkinu.

526

— Ne, bra, Mindė geriau, nepalyginsi... — tarė Ovidijus ir pajudėjo iš vietos, o drimba — kaip priskretęs! — J u k lietuviškai sakau: pasilik čia. Tuoj grįšiu. Pas mergų nesivažinėju su apsauga.

Šiaip taip įsitaisius už pikapo vairo, Zylės atmintyje vėl iškilo „škaco" veidas. Panašus į Maurą, panašus... Ir iš kur Grušas traukia tokius žiobus?

*

Milžinišku greičiu lekianti raudona „Por

šė" atrodė kaip gyvas kontrastas ūkanotai dienai.

Viktoras nematančiu žvilgsniu spoksojo į apsiniaukusius tolius. Priprato prie Liuko važiavimo manieros, todėl išoriškai buvo ramus. Tik akyse slinko ir slinko vaizdajuostės kad-v

rai. Žiūrėjo ją begales kartų, lyg tikėdamasis sulaukti laimingos pabaigos. Bet šūvis kaskart nuaidėdavo. Driokstelėdavo be garso. Trumpas ugnies žybtelėjimas ir buvo mirtis.

— Žiūrėk, pradeda snigti, — Liukas vikriai sukinėjo vairą išsilenkdamas kelio duobių. — Tiesiog kaifas tokiu oru varinėti!..

Jie tolo nuo miesto, skubėjo ten, kur sutartoje vietoje laukė vilkikas su dviem jūriniais konteineriais priekaboje. Pirmasis krovinys iš JAV. Baldai, o po jų apmušalais, tarp spyruoklių ir porolono, ginklų siunta.

Viktoras nesuprato, kodėl Liukas taip primygtinai kvietė

važiuoti. Pernelyg rizikinga kad ir su geriausiu draugu dalytis tokia paslaptimi. Už bet kokį surūdijusį šaunyką duoda kelerius metus, o čia tikras arsenalas. Ne tik visą gaują, bet ir jų

giminę gali apginkluoti iki dantų.

527

Neįdomu. Tą žodį Viktoras kartojo kauniečiui nuo pat ryto, bet kaip į sieną. Nenoromis susidarė įspūdis, kad Liukas kažką nutyli. Suvokė tik tiek, jog aplink vyksta paslaptingas judėjimas, kuriam jis neturi jokios įtakos.

Vilkikas, kaip ir buvo tartasi, stovėjo autostrados pradžioje, prie kiosko, įrengto buvusiame VAI kontrolės poste.

Konteineriai Viktorui pasirodė bauginamai dideli. Kiek ten ginklų prigrūsta?.. Ne, geriau negalvoti. Jis tikėjosi netoliese išvysti bent vieną kauniečių automobilį, bet krovininė mašina stovėjo vienui viena aikštelės gale, pasiruošusi bet kurią akimirką įsukti į autostradą.

•— Ir niekas tokio krovinio nelydės? — paklausė Viktoras.

— O kam? Tik mentams navodkė, — „Poršė" lėtai įsuko į aikštelę, bet Liukas ją sustabdė nuošaliau, lyg šiaip būtų

įsukęs. —Jei pamato lydinčią mašiną, tai iškart kerta. Juk ne visi debilai mentūroje dirba.

Užgesino variklį, bet išlipti neskubėjo. Įkišo ranką už

striukės atlapo ir iš ten ištraukė pundą dolerių.

— Cia tau, Dragai, taip sakant, avansas. Lygiai dešimt gabalų.

— Man?.. — apstulbo Viktoras. — Už ką?

— Juk sakau: avansas, už antrą partiją. Matai, pavyko, dirba sistema, dirba!.. Norėjau, kad pats pamatytum, jog nieko baisaus ir rizikingo čia nėra.

Liukas nenuleido nuo jo akių. Viktoras jautė tą tiriantį

žvilgsnį kaip pinigų svorį, nors juos tebelaikė kauniečio ranka. Nekaltai, lyg tiestų cigarečių pakelį.

— Juk sakiau tau — į jokias vargankes nelįsiu.

—- Rišk, Viktorai!.. Sakysi, blogas maklis? — atsainiai v

šyptelėjo Liukas. — Čia tiek babkių galima pasidaryti!..

— Bet kam čia aš?

Pinigai nukeliavo ant panelio. Viktoras pasižiūrėjo į juos, 528

paskui į Liuką. Orų ir savimi pasitikintį. Pagrindinis Kauno bandito bruožas.

— Supranti, kaip čia tau paprasčiau paaiškinti, — mąsliai nutęsė. — Ten, kur sukasi dideli pinigai, tokie maumai kaip Zylė, kurie nesusigaudo apie naujas temas, turi pasitraukti.

Jis ne to kalibro mafiozas, primityvas, todėl savo vietą turi užleisti tau.

— Man!.. Tau rimtai protas susisuko. Niekada netaikiau ir netaikysiu į Zylės vietą. Kam man to reikia? Kam?

— Nusiramink, ko tu purkštauji? Zylė jau paimtas ant pricielo, ir nei tavo, nei mano nuomonė čia nieko nereiškia!

— Kaip tai — paimtas?..

Viktoras nustėro. Anksčiau su šypsena klausydavosi pana

šių Liuko išvedžiojimų, bet šįkart nė už dešimt tūkstančių

dolerių nebūtų išspaudęs menkiausios šypsenos.

— Aš čia nieko nesprendžiu, — tarsi apsidraudė Liukas. —

Kur kas rimtesni diedai susidomėjo uostu. Tie, kurie sėdi valdžioje — va tie ir yra tikroji mafija. O mes, gatvės bandiū-

gos, visada būsime tik tarpininkai. Užtat greitai gali susikrauti normalų kapitalą. Zylė savo noru nesitrauks, jau sakė man Palangoje per tuos mišių rinkimus, todėl... nuspręsta atmušti jį nuo uosto reikalų.

Viktoras apsiniaukė. Kliedesys. Kažkoks kliedesys...

— Kas nusprendė?

:

— Juk sakau — kur kas rimtesni veikėjai nei mes.

— Tavo broliai?

— Dar kietesni. Vieną kitą ir per teleką matai. Daugiau nieko apie juos negaliu pasakyti.

Nutilęs Liukas sužiuro į Viktorą. Sis kaip galėdamas įtikinamiau tarė:

— Tau, Liukai, teks apsieiti be manęs.

Kaunietis subaltakiavo:

— Tai tu Zylės pusėje?

529

— Niekieno.

— Na na, neskubėk!.. Gerai pagalvok — tau praktiškai nieko nereikės daryti. Mums reikalingas vietinis bachūras, taip sakant, sava kontrolė mieste.

— Man viskas aišku. Lėkdamas atseit man į pagalbą, tu iš tikrųjų tikėjaisi pajudinti visus šituos reikalus? Mano rankomis?..

— Nebazarink taip! — šiurkščiai pertraukė Liukas. — Juk žinai, kad esi neteisus. Prisimink lagerį... Tą naktį, kai Varava šoko ant manęs su štyriumi. Jei ne tu, šiandien būčiau ten, kur ir tavo brolis. Viskas aišku!.. — pamėgdžiojamai tarė. —

Aš tau kaip draugui siūlau pasidaryti babkių. Lopas būtum, jei nepasinaudotum tokia aplinkybe. Ir dėl Varavos... Maniau, kad visą gyvenimą teks su juo stumdytis Kaune, bet nebėra to maumo. Neilgai šokinėjo. Kaunas yra Kaunas. Taip bus ir Zylei, papratusiam rodyti savo valdžią. Tai kaip?..

Viktoras tylėjo.

— Dar pasikalbėsim, einu pasakysiu vairuotojui, kur vežti baldus. O tu paimk babkes, pavasarį galėsi remontą savo name pasidaryti, paimk...

Liukas išlipo. Nulingavo prie kiosko, paspoksojo į vitriną ir tik tada nuskubėjo prie vilkiko. Viktoras matė, kaip jis gestikuliavo kažką aiškindamas vairuotojui, iškišusiam galvą iš

kabinos. Suglemžė ant panelio numestus pinigus. Įgrūdo į

pirštinių skyrelį. Visai pamišo!.. Dešimt gabalų. Nė už ką.

Nors ne. Už tai, kad taptų kauniečių marionete. Vietininku.

Nieko nedarančiu, bet populiariu banditu. Prisiminė Liuko balsą, pokalbių su juo nuotrupas. Visąlaik ta pati atkakliai peršama nuomonė. Zylės žvaigždė leidžiasi. Linksniuojamas, bet jau būtuoju laiku.

O jis vis tyli. Bijo pasakyti savo nuomonę? Pažiūrėsim, pažiūrėsim.

530

Pagalvojo apie Ovidijų. Jis nieko nežino, kokias viltis puoselėja kauniečiai. Nežino, kad Klaipėdos gatvėmis pra

šliaužė slaptas krovinys, kuriuo jis taip nenorėjo teptis rankų.

Perspėti, kad saugotųsi kauniečių? Ko gero, teks... Teks pereiti {Zylės pusę ir taip užsitraukti Liuko nemalonę. Bet ar įmanoma besistengiant visiems įtikti turėti savo gyvenimą?

Kas bus, tas...

Vilkikas leidosi į kelią. Liukas sugrįžo su dviem alaus buteliais. Iki miesto važiavo plempdami alų, persimesdami nereikšmingomis frazėmis, tarsi pamiršę nesmagų pokalbį. Bet Viktoras pastebėjo permainą — Liukas buvo kur kas pakilesnės nuotaikos. Švytėjo iš laimės, manydamas, kad taip atsainiai drėbti pinigai nukeliavo į zonos draugužio kišenę.

Vėliau, kai pakilo į viešbučio barą, kur kauniečių knibždėjo gyvas velnias, žengė dar drąsesnį žingsnį. Girdint savosioms „torpedoms", pareiškė:

— Ir dėl tos kasetės, Viktorai... Ar tau neatrodo, kad vertėtų duoti Ingai išsipirkti? Taip dar pasidarytum babkių.

Tipo — kompensacija ar nalogas už brolį. Manau, ji sutiktų, o kartu ir derybas dėl nuneštų pinigų pradėtume. Kas iš to, kad ta kasetė pas tave? Svarbiausia — įsitikinai!..

— Tai ne tavo reikalas!

Liuko veidas susitraukė. Mažumėlę sutriko. Prisimerkė, tarsi norėdamas išvysti tai, ko nemato kiti iš visų pusių sužiurę „gangai", bet Viktoras šaltai atlaikė jo žvilgsnį.

— Ne mano, tai ne mano... ko čia rėkauji? Bet juk reikia ką nors daryti, kiek čia trinsimės subinėmis po Klaipėdą?

Tiek strategavome, kol išknisome tą kasetę, ir kas iš to?..

— Aš ją nunešiu į policiją.

— Kur?

— Į mentūrą, atiduosiu mentams.

531

Liukas susijuokė. Įžūliai ir per prievartą. Perbėgo akimis saviškių veidus, kurie ūmai tapo dėmesingi, lyg užuodę kokią klastą.

— Jis juokauja, — tarė jiems Liukas. — Išgėrė alaus ir garuoja vietoje. Aš jį pažįstu, mėgsta atmočinti tokias korkes.

Juk taip, Dragai?..

Viktoras sėdėjo užsikvempęs alkūnėmis ant baro. Sukiojo rankose alaus bokalą, bet tuoj nustojo, pagalvojęs, kad nervai niekuo nepadės.

— Aš apsisprendžiau. Tą kasetę atiduosiu mentams. Jų reikalas viską išsiaiškinti. Nebenoriu lįsti po jokiais malatokais.

— Ką?.. Jis pa nature šneka apie mentūrą? — grėsmingai pasigirdo iš kažkokio pašalio.

Liukas sklaidydamasis rankomis pasisuko į griežto balso pusę:

— Ne, ne!.. Neklausykite jo!.. Kokia dar mentūrą!

— Ką tu čia bazarini! Juk pakartojo, kad atiduos kasetę mentams. Tai ko čia jis sėdi? Ožys nelaimingas!..

Liukas įsitempė kaip spyruoklė, bet Viktoras sugriebė jam už rankos. Pats nulipo nuo aukštos baro kėdės. Kaltinimas mestas. Labai rimtas kaltinimas jam, šešerius metus zonoje laikytam savu tarp „šustriakų".

Stojo sunki tyla. Kauniečiai teisuolių minomis nužiūrinė-

jo Viktorą, kažin ko besišypsantį.

— Atsikniskit, dėjau skersą ant jūsų zakonų, — stebėtinai ramiai tarė jis. — Vadinkite mane kaip norite, bet aš

darysiu taip, kaip man atrodo geriau. O tu, Liukai, — akimis surado besimuistantį kaunietį, —-pasižiūrėk į mašinos borda-

čioką, ten rasi savo dešimt gabalų, padalink juos putioves-niems už mane.

"Mirtinoje tyloje jis susimokėjo už alų ir išėjo iš baro.

— Ko jūs čia, bliad', kišatės! — sužvairavo Liukas. —

Viską sugadinote!

532

— Jis pats viską sugadino! — kirtosi „škacas", puikiausiai išmanantis bandito garbės kodeksą. — Nori varyti su mentais, tegu varo!.. Gerai, kad nieko rimto neįvyko, dar ir mus priduotų, ožys!..

Pasigirdo pritariamas murmėjimas, ir Liukas gavo užsi

čiaupti. Jie teisūs. Viktoras savo noru krito jų akyse. Regis, tik ir laukė progos, kad susidirbtų sau gyvenimą. Visų akivaizdoje ištarė tuos žodžius. Sąmoningai. Kad nebebūtų kelio atgal. Idiotas!.. Nori teisingumo, kai patiems mentams tai nerūpi! Per mažai gyveno laisvėje, per mažai.

Stai ir po visų draugysčių.

Užplūdęs bejėgiškumas vertė Liuką keiktis. Ir mintyse, ir ant viso baro. Saviškių veiduose švietė ta pati neapykanta, su kuria jie išlydėjo Viktorą. Būtų gerai nematyti nė vieno to snukio. Bare pasirodė dvi išsidažiusios merginos, ir slogumas išsisklaidė. Visi sužiuro matuodami biustų apimtis, tik Liukas, piktai mostelėjęs barmenui, paliepė įpilti grynos degtinės. Reikia kaip nors kovoti su įniršiu ir atgauti normalią veido spalvą.

Suskambo mobilusis telefonas. Dingtelėjo — Viktoras...

— Klausau!..

v

— Tu, Liukai?.. Girdi, vyniokite manatkes iš miesto. Čia jums nebėra kas veikti.

Ot, šūdas! Rulonas!.. Gergždžiantis balsas. Tarpais duslus. Lyg iš duobės.

•' — Ką... ką sakei?

— Važiuokite namo. Turiu visus galus, supratai?

— Ne!..

— Kaip?

Liukas vergetiškai atsiduso:

v

— Cia truputį pasikeitė situacija. Man reikia su kitais žmonėmis pasitarti.

533

— Kaip pasikeitė? Kas čia per chuinia vyksta?

— Nieko nedaryk!.. Mes kylam j Kauną, paskambink už

poros dienų.

Živilė stovėjo prie sekcijos vartydama

plokšteles. Kai pagaliau rado reikalingą, pajuto Ovidijaus žvilgsnį. Visą laiką žiūri į ją. Ir kažkaip kitaip. Sunku atremti jo akis. Ypač kai nei iš šio, nei iš to abu nutyla, nors ji dar nepradėjo tos svarbios šnekos. Todėl ir pasišovė uždėti plokštelę, kad nebūtų taip nejauku. Ovidijus prašė jos mėgstamiausios. Tai štai ji...

— Gražus kostiumėlis, — išgirdo, — žydra spalva tau tinka.

Ji nuleido grotuvo adatėlę. Įveikė jaudulį, sukilusį po Ovidijaus žodžių. Ji nebenorėjo būti patraukli. Anei kiek. Juk mažiausiai apie tai galvojo prieš paskambindama jam, Donato draugui.

Pasigirdo muzika. Lengvas klasikinės gitaros skambesys.

Kokia ji senamadiška!

— Va taip bus geriau, — tarė netikėdama tuo, ką sako. —

Mano mama pernelyg smalsi, nenoriu, kad susigundytų pasiklausyti, apie ką mes kalbėsimės.

Ovidijus buvo įsitaisęs sofoje. Sėdėjo keistai pakrypęs, lyg v

būtų per maža vietos. Prieš sėsdamasi į minkštakrėslį Živilė

patikrino viršutinę kostiumėlio sagą. Užsegta. O galvojo kitaip. Kitąkart nejučiomis nuraustų. Daugsyk keikė save už

tokį silpnumą, bet nieko negalėdavo padaryti. O dabar nieko panašaus neatsitiko.

534

— Tai apie ką kalbėsimės? — Ovidijus nužvelgė rausvo vyno taures ant stalo. Buvo seniai pripiltos, bet neliestos. Paklausė ir vėl dirstelėjo į ją su savotišku gailesčiu. Ir simpatija.

— Aš kalbėjausi su Viktoru.

— Kada?

v

— Šiandien. Jis turi vaizdajuostę, kurioje viskas...

— Tai štai kas! — kažko nusivylęs pertraukė ją Ovidijus. — Aš viską žinau. Jis man skambino. Susitarėme, kad nesikiš ne į savo reikalus, bet matau, jog jvėlė tave, gaila...

— Įvėlė, o kas čia blogo?.. Mano manymu, tai gera naujiena.

— Na, o kas toliau?

Ovidijus nebežiūrėjo nei į vyną, nei į ją. Abejingumas maišėsi su nerimu.

— Jis nusprendė ją atiduoti policijai. Viktoras nori teisingumo. Tikrojo.

— Tikrojo!.. — sarkastiškai šyptelėjo jis. — O aš ne?.. Į

policiją! Iš kur tas jo naivumas! Mane irgi laužė, atseit paspausk savais kanalais mentus, kad, gavę kasetę, dirbtų išsijuosę... Bet kaip jis nesupranta, kad Inga, gelbėdama savo šikną, sukis krūvą pinigų, o prieš juos aš bejėgis. Nupirks Apygardos teismą su visomis valytojomis, reikės — susitvarkys ir su Aukščiausiuoju!..

— Jai neišdegs!.. Įrodymai...

— Kokie ten įrodymai! Juk ne ji šovė! O tas, kuris taip padarė, gaus pagal visus punktus. Už Doncę aš jam nedovanosiu!

Jo balsas skambėjo atšiauriai. Živilė nusiminė. O tikėjo, jog Viktoras ir Ovidijus ne tokie skirtingi žmonės, kaip iš

tikrųjų kad mato. Jaučia. Darosi sunku kvėpuoti, ore pasklidus nusikaltimo tvaikui.

— Jei tam, kuris šovė, kas nors atsitiks, — trumpai nutilo, staiga išdžiūvus gerklei, — tada toji kasetė taps bevertė.

535

Pasakė ir nusuko akis, tarsi priešais matytų tik savo kan

čios dirgiklį. Ovidijus išleido ilgą atodūsį.

— Živile... Tai vyriški reikalai. Nesuprantu, kodėl Viktoras įvėlė tave į šitą košę. Ingos nepasodinsime. Išsipirks kaip uoga. Aš žinau, kokios yra stavkės panašiose bylose. Ir ji tai žino. Tuščios kalbos, tuščios...

Ją apėmė skaudus nusivylimas. Kokia ji bejėgė prieš tą šaltą sutvėrimą, į kiekvieno likimą žiūrintį kaip į savo nuosavybę! Kaip jis nesupranta, kad ji nori jį apsaugoti nuo mirtinos nuodėmės! Visai nenutuokia, kad ji nenori apie jį blogai galvoti. Nenori.

— O tu pamąstei, kodėl ta kaktusų karalienė įrašinėjo aną kasetę? — tęsė jis tuo pačiu žiauriu balsu. — Tam, kad uždėtų žudikui antkaklį ir siundytų ant ko tik panorėjusi.

Kitas galiu būti aš. Po manęs — Viktoras. Pats metas tą vyruką sustabdyti.

Ovidijaus žvilgsnis vėl užkliuvo už rausvos taurės. Mielai išgertų. Dabar jie tik kalba ir kalba. Negalėjo įsivaizduoti, jog kada nors bus priverstas taip tiesmukai dėstyti savo požiūrį į

niekšus. Ir dar kam!.. Moteriai, su kuria nedrąsiai siejo savo miglotą ateitį. Stengėsi būti nuoširdus. Jei išvis įmanoma bū,-

ti nuoširdžiam kalbant apie tokius tamsius dalykus.

Živilė pakėlė akis, su bejėgiška išraiška pažvelgė į niūriai dėbsantį Ovidijų.

— Bet tai turi daryti policija! Kodėl viskas turi vykti pagal tavo taisykles? Kur bepažvelgsi, visur kraujas, kraujas!..

— Blogio negalima gailėtis. Tada jo tik padaugėja. Aš

pasikalbėsiu su Viktoru, jis supras...

—- Tu nori sulyginti su žemėm mano praeitį! Viską, kas buvo joje gražiausia! — jos akys sužvilgo. — Man ne vis vien, kaip tu pasielgsi... Supranti, ne vis vien. Nenoriu apie tave blogai galvoti, ne...

536

Ovidijus spoksojo į ją kaip pakerėtas. Skruostu pariedėjusi ašara jį užhipnotizavo. Ji palenkė galvą tarsi slėpdamasi.

Įkvėpė oro ir sušnibždėjo:

— Bijau vienatvės... Šimtus kartų joje gimiau ir miriau.

Todėl pagalvojau... jei... aš manau, mes galime būti draugais.

— Draugais? — mašinaliai išsprūdo Ovidijui. — Tau taip tikrai atrodo?

Ji linktelėjo. Jau nebeverkė.

v

— Živile!.. — jis šypsojosi. — Va čia tai gera naujiena.

— Bet tu turbūt supranti, kad tai nieko bendro neturi su mano asmeniniu gyvenimu. Tai... — ir ji vėl užsikirto. Norėjo pasakyti, kad nėra vilties jokiam gilesniam jausmui, bet vos apie tai pagalvojo, taip ir krūptelėjo. Šventvagiška... —

Aš tik norėjau pasakyti, kad kitokiems išbandymams aš per silpna.

— Bet tai visiškai nesvarbu!

Jis gana vikriai, ne pagal savo jėgas, pakilo. Priėjęs siekte-v

Įėjo Živilės rankos.

Ji padavė. Neturėjo kur dingti. Pajuto, kaip kraujo tvinksniai daužo jo delną.

— Visada svajojau štai taip palaikyti tavo ranką, — pasakė jis uždedamas kitą delną, tarsi turėtų saujoje kriauklę.

Muzika suskambo priekaištingai. Živilei pasivaideno, kad jis bando pasilenkti ieškodamas jos lūpų.

— Ne, nereikia...

Ovidijus susijuokė ir nekaltai pabučiavo į ranką, kuri netikėtai virto jautria. Net nudegino. Nors manė atvirkščiai.

— O tu ką pagalvojai? — paleido jos delną atsitraukdamas atatupstas. — Kad lendu bučiuotis?.. Kvailiuke tu!.. Tiesą pasakius, — šiek tiek surimtėjo jis, — nesu bučiavęs moters. Jų būdavo, bet nė vienos nelaikiau savo drauge. Kaip sakė vienas geras mano pažįstamas, kraujas turi pašaukti...

537

Atleisk, jei užgavau tave, visai pamiršau geras manieras. Teliko instinktai. Kaip šuniui, kai, nematydamas paleisto akmens, jis staiga puola į šalį. O kliūva kitiems... Kad tu žinotum, Živile, koks aš jaučiuosi kaltas dėl Donato... Tie sušikti pinigai! Viskas per juos! Ir kad dar viską buvusi žmona suorganizuotų!..

— Nematau nieko keisto. Didžiausios niekšybės paprastai visada pavyksta. Išdavystės irgi neįmanoma išvengti.

— Manimi gali pasikliauti, — jis žengė artyn, bet pastebėjęs jos nerimą, stabtelėjo. — Pamatysi, būsiu tau geras draugas. Pasirūpinsiu ir tavimi, ir tavo bachūru.

Živilė šyptelėjo. Vėl kalba apie sūnų. Tie vyrai. Kai jų

žvilgsniai susidūrė, jie suprato, kad galvoja apie tą patį —

apie kasetę.

Živilė pirmoji nutraukė iškalbingą tylą:

— Ovidijau... Nusileisk Viktorui. Aš žinau — tu gali būti kitoks. Antraip nebūčiau tau skambinusi. Mane gąsdina tavo žiaurumas. Labai... Gali vieną kartą paklausyti manęs?

— Tavęs?

Jis stovėjo prie patefono. Spoksojo į besisukantį vinilo gabalą, tarsi norėdamas pamatyti, kaip atsiranda muzika.

— Kas čia groja?

— Neišsisukinėk!.. Atsakyk man...

— Nežinau. Viskas pernelyg sudėtinga.

— Ovidijau!

Jis įsiklausė į garsiai ištartą savo vardą lyg į naujai gimusį

žodį. Atsiduso. Turbūt tai reiškė dvejonę. Pagaliau tarė:

— Gal ir pavyktų, kaip Viktoras sako. Bet tada mums reikėtų irgi smūgiuoti pinigais. Na, to šūdo pakaktų! Pasodinsime Ingą ir jos frantą, manai, kad to ir gana?..

— Visiškai.

Ovidijus palingavo galva. Neaišku, ką pagalvojo. Ir rūstumas iš veido nenyko. Galiausiai pažvelgė tiesiai į Živilę: 538

— Gerai, patvarkysiu šį reikalą taip, kaip tu nori.

Ji dėkingai šyptelėjo. Prielankumo blyksnis. Ovidijus tai įsidėmėjo. Bet ji kiek sunerimo, kai, išsitraukęs mobilųjį telefoną, skubiai ėmė rinkti kažkokį numerį.

— Kam skambini? Viktorui?

— Juk nenori, kad nebeliktų kam liudyti prieš Ingą?.. To veikėjo mes ieškome nuo ryto iki vakaro ir per visą naktį.

v

Živilė pakilo, pritylino muziką.

— Alio, Grušai!.. Kur ten lakstai?.. Taip, ne kavinėje.

v

Cia, netoliese, per porą kvartalų. Klausyk atidžiai!.. Jis man reikalingas sveikas... Taip, viskas keičiasi... Ne tik aš, bra, ne tik... ir kiti jį norės pamatyti... Ką priešinsis?.. Na tai pagąsdinkite, tik ne ant pavalo, supratai?.. Visiems pasakyk. Jei kas, skambink. Gerai, gerai!.. Davai!

Išjungė telefoną. Živilė žiūrėjo į jį suakmenėjusi. Kaip šaltakraujiškai jis kalbėjo! Žmogaus gyvybė lyg koks užsimetęs daiktas. Surasti ir sunaikinti. Aklas jausmas.

— Na štai, ir nugalėjo tas... kaip ten... humanizmas, —

gaižiai ištarė. Regis, Ovidijus šlykštėjosi pats savimi. — Tegu ta saldžiąja porele užsiima mentai, pažiūrėsime, kas ką...

Šįkart jo žvilgsnis tuščiai nepraslydo stalo paviršiumi. Pakėlė vyno taurę.

— Už tai ir išgerkime.

Ji tarsi prabudo. Vėl šypsojosi. Paėmė į rankas savąją taurę. Nesigynė Ovidijaus pilkšvų akių. Matė jose atsispindintį

savo atvaizdą. Vynas buvo saldokas ir ne toks raudonas, kaip pirma atrodė. Jis pasiteiravo apie muziką, vis knietėjo, kas toks skambina gitara. Goja. Frensis Goja. Ir ji parodė plokštelės dėklą; kažkoks barzdotas vyriškis.

— Tau barzda irgi tiktų, — nerūpestingai pareiškė.

Ovidijus nusijuokė.

— Rimtai, ko tu juokiesi? — išplėtė ji akis.

539

— Nieko... AtrodoJ kad nori pakeisti ir mano išvaizdą.

Klysti, jei manai galinti mane pakeisti, pačius principus turiu omeny...

v

— O Donatas?.. — išsprūdo Živilei. — Buvo metas, kai ir jam viskas kitaip atrodė.

— Doncė — kas kita... Kol nesutiko tavęs, visada jautė

darąs kažką ne taip. Jis kitoks. Kaip ir Viktoras. Nežinau, gerai ar blogai tai, bet kai nenori prieš nieką žemintis, norom nenorom pavirsti banditu. Juk ką mums duoda valdžia? Tik krūvą draudimų! Kaip kokiam kalėjime... Ji irgi suka smegenis, kaip pinigą daryti, tik jos metodai švaresni nei mano.

Nors kartais ir pats pagalvoju, kad per senas tokiems žaidimams... Ateina nauja karta, kur kas naglesnė, gal kada ir atšalsiu nuo visų reikalų...

— Tau nesinori ramaus gyvenimo?

Gitaros skambesys nutilo. Patefono adatėlė traškėdama ėmė šokinėti.

— Nuo šio vakaro aš jį pradėjau. Iš tikrųjų, gera žinoti, kad yra žmogus, kuris nenori blogai apie mane galvoti, —

stengdamasis neraišuoti, jis nužingsniavo prie patefono, apvertė plokštelę ir, vėl nuvilnijus muzikai, netikėtai paklausė: — A š

tau galėsiu dovanoti gėlių?

— Gėlių?.. — ji sužiuro pro taurės kraštelį.

— Taip, rožių. Kaip senais laikais.

Ji panarino akis. Galėjo pasakyti, kad visiškai nemėgsta gėlių. Ypač rožių. Toks melas menkai kuo skirtųsi nuo realybės. Bet delsė. Kankino abejonė: pasakydama „taip", ji suteiks skausmo sau, o vėliau ir jam.

Ovidijus suskubo jai į pagalbą:

— Živile, aš nenoriu užgauti tavo jausmų. Nesiekiu keisti nuomonės apie save. Tiesiog man būtų malonu, ir tiek... Jei ne, tai ne.

540

Ji atsilošė uždedama rankas ant ranktūrių. Kostiumėlio apykaklė ir klostės asimetriškai išsikraipė. Jei ne jo žydruma, ji išnyktų pilkų užuolaidų fone kaip drugys, prisitaikantis prie nelengvų gamtos sąlygų. Tik jos akys nebebuvo tuščios.

— Taip.

— Kas — taip?..

Ovidijus palinko j priekį, bandydamas nedelsiant išsiaiškinti tų žodžių prasmę.

— Jei taip nori... aš nieko prieš.

— Tikrai?.. Tada palauk minutėlę!

Jis puolė prie durų ir dingo prieškambaryje.

— Ovidijau...

— Aš tuoj grįšiu!

Trepsėjimas koridoriuje, paskui žingsniai laiptinėje. Išėjo.

Tie vyrai!..

Živilė pasičiupinėjo skruostus. Taip ir yra. Ji nuraudusi, nors, regis, nieko tokio neatsitiko. Turbūt.

Daugiabučio kiemas skendėjo vakaro garsuose. Iš visų pa

šalių smelkėsi pūga, ir nebuvo pastabios akies, kuri įžiūrėtų, kad elektrinės pastotės šešėlyje esama kažko gyvo. Žmogysta stovėjo atsišliejusi į sieną. Sujudėdavo tik tada, kai laiptinės languose sušmėkščiodavo kieno nors siluetas. Dabar — irgi.

Net per tokį snyguriavimą matė laiptais žemyn lipantį žmo-v

gų. Neaukštas. Plačių pečių. Šlubuoja. Tas pats... Karštligiškai apžvelgė kiemą, skvarbiomis akimis lyg išmatavo. Ramybių

ramybė. Belieka laukti.

Tykaus laiptinės šurmulio Ovidijus negirdėjo. Vietoj jo galvoje aidėjo nuosaikus gitaros dūzgavimas. Įsimintinas motyvas. Įsivaizdavo, kaip po kelių minučių jis įžygiuos į jos kambarį su rožių puokšte. Tokia pat, kokią kadais palikdavo prie jos durų. Ji paims gėles, juk sakė... Gal net nusišypsos.

541

Ir nuo tos akimirkos jis pradės kovoti su jos liūdesiu. Ji turi būti laiminga. Kitaip sunku gyventi. Jis žino. Užtenka pasijusti, kad kam nors esi reikalingas — ir jau lengviau. Lyg sieloj muzikai suskambus.

Ovidijus netikėjo į Dievą. „Turtingas giminaitis aukštame poste. Bet argi sulauksi jo pagalbos?" — kartodavo kažkieno frazę, kai tekdavo ginčytis su abejojančiais, tokiais kaip Doncė. Bet atsidūręs lauke, kai kelios snaigės prisilietusios nudilgino veidą, toksai lytėjimas smilktelėjo kažkuo dievišku.

Keistas pojūtis. Ir dar keistesnis laisvės jausmas.

Vidinis.

Įžambiai lekiančios snaigės liejosi į stygas.

Dunksantys medžiai kėlė šakas lyg strykus.

Toks kentauriškas mirgėjimas!.. O, gniaužia kvapą. Lyg pakylant uždangai į kitą pasaulį, apie kurio egzistavimą tik nujautė.

Užvertus galvą, suraibuliavo akyse. Nors buvo tylu ir zvimbė šviestuvai viršum sniego kailiniais užklotų mašinų, išgirdo tarsi didingos oratorijos pradžią. Ir tada širdies link nubėgo paslaptinga srovė. Kraujo pliūpsnis?

Velniai rautų!.. Jis myli tą moterį liūdnu veidu ir su kūdikiu po krūtine. Myli ir nieko sau negali padaryti. Tikėjo, kad tokias tamsias asmenybes kaip jis visi šventi jausmai aplenks.

Veltui veltui veltui. Įsimylėjęs banditas? Ne. Visai nejuokinga. Viskas labai rimta...

Šešėlyje tūnojusi žmogysta visu kūnu pajuto kieme atsiradus gyvybę. Pirma užuodė, vėliau pamatė. Tas plačiapetis stovėjo išskėtęs rankas kaip paskutinis psichas. Džiaugėsi bjauriu oru. Rado malonumą! Tad sukrutėjo kaip sraigė, kad iš po lietpalčio skverno išsitrauktų dvivamzdį. Pasiruošė pulti, vos tas niūniuojantis psichas pasuks prie savo neišvaizdžios mašinos, bet gavo dar kartą nustebti. Jis patraukė pėsčias. Per 542

kiemą. Juoduojančių medžių link, ten, kur vingiavo išmindžiotas takelis, trumpinantis kelią iki netoliese stūksančio prekybos centro. Žmogysta kilstelėjo šautuvą ir pasitikdamas žengė priešpriešiais. Akis į akį.

Linksmas niūniavimas. Atsargiai girgždantis sniegas.

Ovidijus jį pamatė. Krūptelėjo, lyg būtų išvydęs savo antrininką.

— Ok tu kurva! Lugeris!..

Į neapykantos kupiną žvilgsnį Lugeris atsakė pamišėliška akių ugnimi. Tarp dviejų jaunų vyrų — šautuvas. Abu apie tai galvojo, todėl nebepratarė nė žodžio. Ovidijus puolė.

Iškėlęs rankas, dangstydamasis jomis veidą. Šautuvas dūrė jo pusėn.

Driokstelėjo šūvis. Nuo medžių šakų kaip purūs vatos gabaliukai pabiro sniegas. Ovidijus susverdėjo. Toks smūgis!..

Žengė toliau, tiesė ranką, su pikta energija stengėsi sučiupti šautuvą, bet Lugeris vikriai atšoko. Antrąsyk pylė nesitaiky-damas. Kad sustabdytų artėjantį siaubūną.

Matė, kaip po šūvio sučyžo į skutus striukė. Tada leidosi bėgti...

Ovidijus parkrito. Krūtinė virė nuo karšto švino. Buvo apkurtęs. Vis dar netikėjo, kad jam atsitiko kažkas blogo. Labai blogo... Šūviai trankėsi negyvame kieme. Iškilmingai snigo. O jis sukniubęs tame baltume. Sukaupė visas jėgas, bet negalėjo nei įkvėpti, nei iškvėpti. Jei galėtų kvėpuoti!.. Nors gurkšnį! Atgniaužė kumštį, kietą nuo velniško įtūžio. Kilstelėjo ranką. Pakėlė, lyg norėdamas duoti ženklą anoje bedugnės pusėje karaliaujančiai gyvybei. Bet augantis silpnumas ją kuo dailiausiai paguldė į pusnį. Tebegirdėjo muziką. Ji sklendė iš ten, kur ir sniegas. Po didelių pastangų atsirado šypsena. Menka. Niekinga. Lyg blėstančios sielos atšvaitas.

„O dabar, — spėjo pagalvoti, — belieka tik klausytis, klausytis..."

543

Penkiaaukščio languose sušmėžavo gyventojų siluetai.

Vaiduokliški ir nerealūs, tarsi praplaukiančiame laive. Kituose languose skubiai geso šviesos. Ten spietėsi smalsiausieji, nelyginant apaštalai iš savo sostų stebintys puslankiu išsirietus} kūną.

Inga drybsojo lovoje. Gulėjo ant pilvo, rankomis pasirėmusi smakrą. Mataravo plonomis kojomis, tarsi mintims j taktą. Dykūnės poza. Bet iš nuobodulio nemirė. Buvo jau vėlus metas, arti vidurnakčio, o vis niekaip neatsižiūrėjo reklaminių prospektų, kuriuos atsiuntė kelionių

agentūra. Pakako pasakyti, kad ji yra įsigijusi nekilnojamojo turto Kipre — ir atsiuntė.

Pasirodo, tai sala. Apsupta jūros. Toli nuo Lietuvos. Palmės, kalnai... Be abejo, turėtų būti ir padorių restoranų bei prabangių drabužių parduotuvių/ Daržovių ir vaisių turgūs juk yra! Bet ten karšta, pasiutiškai karšta. Matyt, bulvės neauga. O kaktusai?..

Ji greitomis pervertė visus Kipro vaizdelius ir atidžiau su

žiurdavo ten, kur matėsi bent koks nususęs augalėlis. Nieko panašaus... Keista. Juk klimatas švelnus, amžinai pliusinė

temperatūra. Nejaugi ten yra privisę tų parazitinių drugelių, kurie Australijoje nuniokojo ištisas kaktusų plantacijas? Ingai į akis papuolė lygus popieriaus lapas. Teismo nutartis. Oi, kaip malonu — gali skaityti ir skaityti. Negaliojanti. Net neužregistruota. Teisėjas būgštavo taip žaibiškai, per porą dienų, įteisinti skyrybas, todėl ji ir gulėjo jo stalčiuje, kol nelaimingoji našlė paskambino. Gerai jam nuskilo. Ir Donatas, 544

kvaišelis, įkišo pinigų, ir ji drėbė. Argi dėl to teisingumas nukentėjo? Kaip tik buvo atstatytas! Juk prievarta, grasindamas išmesti į gatvę privertė ją rašyti sutikimą dėl skyrybų.

Inga švelniai palietė traškantį lapą lūpomis ir suplėšė į

smulkius skutelius. Šveitė ant kilimo. Ar taip, ar taip netvarka. Rankos nekyla stumdyti viską į vietas. Taip, žalčiai, išvertė, kad be tarnaitės neapsieis. Bet kartu atsikratys nereikalingų daiktų, kurie primena praeitį. Visą namą išremontuos.

Taip taip! Persitvarkys pagal savo skonį.

Susirado vilos Kipre nuotrauką. Savo vilos. Kaskart pa

žvelgusi į ją, nusivildavo. Ką tas reklamos agentas ten pliauškė? Baltas baltas nameliukas... Naujojo ruso svajonė. Fu!..

Gyvenamojo ploto vos 60 kvadratinių metrų! Jos namo rūsys didesnis. Mažas, dievaži, kaip dėdės Tomo trobelė!.. Siki-ninkas milijonieriui! Dviem ten bus per ankšta... Tokius pinigus nuplėšė, gerai, kad pradinį įnašą amžinatilsis Donatas buvo sumokėjęs, kitaip plaukus nusirautų! Visa laimė, kad išvažiuoti jai būtina. Kuo toliau nuo tos banditų Lietuvos.

Atsigaus. Tikroje saulėje įdegs. Pasibastys pajūriu nekreipdama dėmesio į nieką. Na... nebent koks italas kristų į akį. Bet ar ten gyvena italų?.. Pala, vietinė kalba graikų. O Graikijoje ar auga kaktusai? Kaktusai, kaktusai... Reikia dirstelti į tą knygą, kurioje aprašoma kaktusų populiacija pasaulyje.

Inga pašoko iš sujauktos lovos. Atsirakino duris ir lengvais žingsniukais išbėgo iš miegamojo. Laiptais skrido kaip ant sparnų. Po poros dienelių šiuose mūriniuose urvuose liks tik jos kvepalų aromatas. Nusibodo, viskas nusibodo. Jai reikia saulės. Nors kelių savaičių po saule.

Ji lipo mediniais laiptais, šilkinis chalatas vijosi apie blauzdas, lyg padvelkė jūros gaivumu, ir staiga namo tylą perskrodė sirena. Signalizacija!

Iš lauko atsklido baisus trenksmas, mašinų maurojimas.

Ji sukliko ir puolė prie vestibiulio lango. Tai, ką išvydo, ją 545

mirtinai išgąsdino. Šviesos... Džipo šviesos buvo kieme. O

vartai?.. Negi kiaurai?.. Siaubas!..

Skambinti, kuo greičiau skambinti! Ją puola! Tie banditai...

Spriegė į virtuvę. Pametė šlepetes. Greičiau!.. O Dieve!

Skardūs smūgiai sudrebino laukujės duris. Jie ten! Pabiro tinkas, stakta sujudėjo. Baisi jėga! Atgal! Į miegamąjį! Užsirakinti ir... j policiją!

Ji pasileido atgalios per vestibiulį. Spruko nuo trenksmo lyg nuo ištiestos numirėlio rankos. Greičiau!.. Nesuvokė, kad durys jau išgriuvusios. Suprato, kai pavymui atsirito arkliškas bėgsmas. Sudrebėjo visas namas ir jos vargšė širdis. Liuoktelėjo laiptais, dar, dar!.. Kažkas stvėrė už peties ir bloškė atgal.

Vos spėjo įsikibti į turėklus. Akyse kaip žaibai sušmėžavo še

šėliai ir ta ranka... Suleido visus dantis į ją.

— Ak tu, kurva, dar kandžiosies!..

Kumštis trenkė jai į smakrą. Prieš moooterį!.. Ir mintyse įsivaizduodama, kad po to baisaus smūgio krenta pusiau perplėštu veidu, ji gailiai aiktelėjo...

Sąmonė grįžo netikėtai. Pasijuto begulinti ant vestibiulio grindų. Galvoje spengė ir tik apsipratusi su tuo spengimu išgirdo:

— Ne, to pidero čia nėra...

— Lauke ieškojot?.. Visur?..

— Žiūrėkit, žiūrėkit!.. Ta gyvatė atsigauna!

Inga iš tikro sujudėjo. Neįtarė, kad kiekvienas jos krustelėjimas yra stebimas. Atplėšė galvą nuo grindų. Kojos, kojos, ji apsupta kojų miško. Kažkas palietė jos veidą. Bato padas.

Šlykštynės!..

— Ką, prasičiuchinai?.. Davai bazarink, kur Lugeris!

Ir kažkuris tų banditų skaudžiai spyrė į sėdynės minkštimą. Inga susirietė. Batas visais karpais įsirėžė į skruostą, ir ji abiem rankom stvėrė už egzekutoriaus kojos. Vėl gavo spyrį.

546

— Kur Lugeris? Mes žinom, kad jūs kartu varot!

Ir jau kitas balsas, prie pat ausies:

— SakyyykL Nes kitaip užmušim! Išvešim į mišką, užkąsim — nė smarvės neliks!

Inga sudejavo. Su baime pasičiupinėjo lūpas. Sveikos.

Blykstelėjo logiška mintis: taip triukšmingai įsiveržę į namus, vargu ar ryšis žudyti. Gąsdina. O širdyje virpa kaip suskiai!..

Jai aišku — tai reikia daryti tyliai. Ir be liudininkų.

— Nieko nežinau... — prašnypštė. — Jūs dar pasigailėsite!.. Rašysiu pareiškimą...

— K-ką! Sau ant šiknos galėsi rašyti!

Ji skubiai užsidengė galvą, bet smūgio nesulaukė. Vietoj jo išgirdo:

— Pasitrauk, Valikai, ne taip su ja reikia kalbėtis.

Žvelgdama pro rankų tarpupirščius, ji pažino tą marmūzę. Grušas. Zylės išgirtasis banditas. O kur jis pats? Vėl toji pati ranka, į kurią buvo įsisegusi savo dantukais, šiurkščiai krestelėjo už plaukų. Atsuko galvą į save. Neapsikentusi tokio pasityčiojimo, Inga spjovė tiesiai Grušui į veidą.

— Ok tu, viešalka!.. — užriaumojo šis.

Inga žiauktelėjo. Kažkoks bukas ir šaltas daiktas pražiodino jos burną. Pistoletas, sumojo. Tas brudas kiša jai į gerklę vamzdį!.. Ją išmušė karštis. O kas, jei nuspaus?..

— Aš esu debilas, man niechui teriat'!

Bet šalia tos baimingos minties atsirado kita. Praktiškesnė. Kietas plienas ir jos balti kaip perlas dantukai! Ta baisinga geležis gali juos sumalti kaip riešutėlius! Ji sušvabėjo, bet niekas nesuprato nė žodžio. Tada Grušas susiprotėjo ištraukti pistoletą iš jos dailios burnos.

— Na! Kur tas veikėjas?

Inga atsikvėpė. Suprato: jie ieško Lugerio, jie viską žino, turi gelbėtis pati.

547

— Jo čia nėra, bet žadėjo paskambinti...

— Tu jam turi paduoti pinigus už tai, kad nuėmė Zylę?

Juk taip?..

Zylė nuimtas?.. Ačiū Dievui, ačiū Dievui!..

— Kaip suprasti — nuimtas? — ji vykusiai vaizdavo nustebusią. — Nesuprantu...

— Ot vaidina, gyvatė! Viršūnė!.. — šūkčiojo įniršęs Gru

šas. Gauja „zyliukų" niūriai šypsojosi. — Kai rausiu vieną banke, pasibaigs visi teatrai!

Jis vėl beždžioniškomis galūnėmis griebė jai už plaukų.

Timptelėjo lyg maišą keldamas.

Inga suklykė. Graibstėsi, spyriojosi, bet ją vilko per visą vestibiulį. Kur?.. Ką jie sugalvojo?.. Per savo klyksmą girdėjo sakant, kad užteks terliotis, reikia pribaigti...

— Jis paskambins!.. — blaškėsi jos riksmas. — Tikrai paskambins!

Grušas paleido ją, ir ji nušliaužė prie sienos. Stotis nevalia. Gali užmušti. Tokie pikti žvilgsniai varstė ją. Zylės gaujos branduolys. Tai, kas liko. Gaila, kad tarp jų nėra Viktoro. Jis kitoks. Neleistų tyčiotis iš bejėgės moters.

— Tai kur užticharinot dolcus, a?..

Jau spėjo pastebėti, kad viskam vadovavo Grušas. Pelėdos akimis. Susiraukęs kaip naginė. Kumščiai kaip kaladės, apsikarstęs auksu. Prie visos šitos niaurios išvaizdos pistoletas jam labai tinka. Kraupiai.

— Nežinau, Lugeris juos paslėpė...

— Meluoji!.. Ei, chebra!.. Kur ta adata? Duokit man ją!

Adata?.. Kokia adata?!

Ji su baime stebėjo, kaip vienas treninguotis išsitraukė iš

užančio švirkštą.

— Kiek čia? — paklausė jį Grušas.

— Keturi kubai.

— Užteks?

548

— Laisvai.

Pasisuko į Ingą. Ji vos kvėpavo.

— Sėdėjai kada nors ant aguonų?.. Ne? Tada sėsi. Pirmą kartą ir paskutinį. Turtinga našlė, netekusi mylimo vyro, nusprendė gyvenimą baigti savižudybe. Sumesim vainikui, o vėliau ant tavo kapo nusimyšim. Aišku, jei neatsiras babkės.

v

Tai mūsų Šeimos pinigai, supranti tu, žiurke?.. Bliad', Doncę pašalino, vėliau Maurą, dabar Zylę — apsišikti galima!.. Vietoj tokią kurvą nupilčiau, tik nesinori su mentais ryzintis!..

v

Inga pakėlė akis. Salia jos stovėjo du stambūs tipai, pasiruošę čiupti ją už rankos. Jie ką, rimtai?.. Suleis to skystalo, ir ji tikrai... nudvės. Ne!

Ji parkrito kniūbsčia, suinkštė. Ėmė balsu verkti ir kartoti:

— Nežinau... Aš nežinau, kur pinigaiii!.. Lugeris juos paslėpė... Sakė, po visko... Jis...

— Lugeris tikrai turi paskambinti? — išgirdo pro verksmus.

Ti-ikrai...

— Gerai, laiko turime, palauksime.

Ėmė įtemptai laukti.

Ingą nuvilko į virtuvę. Davė atsigerti vandens, bet nei atsistoti, nei atsisėsti neleido. Raitykis, šiukšle, ant grindų! —

kalbėjo „zyliukų" žvilgsniai. Lyderio praradimas juos sucementavo. Galop suvokė: jei nesiims ko nors drastiško, bus visi iššaudyti ir ištaškyti. Jau trijų, pagrindinių, neteko... Todėl buvo pasiryžę viskam.

„Šlykštynės!.. — siuto Inga mintyse. — Čia mano namai!.. Mano!.." Tūnojo virtuvės kampe neišleisdama nė garso. Tie snukiai!.. Žvilgsniai!.. Bijojo ir cyptelti. Velniškai gėlė

žandikaulį. Taip tvojo!.. Negalėjo lygiai sudėti lūpų. Vis jautė pistoleto vamzdžio aptakumą. Regis, taip ir liks bejėgiškai pražiodinta burna kaip besigaluojanti paukštė. Ir tai ne sapnas. Perspėjimas, kad jai gresia pavojus, labai rimtas pavojus.

549

Lugeriui galas. Dabar jau viskas... O ji?.. O jos vila Kipre? O kaktusai, kas laukia jos kaktusų?..

— Tai kas viską užstrojino? — klausė Grušas vaikštinėdamas po virtuvę. — Tu, žiurke?.. Jasna diela, kad tu!.. Bliad', aš

jau maniau, kad visa Klaipėda prieš mus sukilo, o čia cypia kažkokia, viešalka! Achujet' galima!

Inga tylėjo. Sėdėjo ant blizgančių grindų po savim parie-tusi kojas.

Tegu loja, ką nori!.. Tegu varto akis kiek nori!.. Kad tik paskambintų Lugeris. Gal užteks vienos aukos?.. Nors kas jiems! Su ja lengvai gali susitvarkyti. Va, Grušas nepaleidžia iš nagų švirkšto... O Dieve, kaip įtikinama! Nusibaigė nuo pernelyg didelės aguonų dozės! Bet ne! Jiems pinigai rūpi ne mažiau nei Lugeris. Taip, pinigai... Neišdrįs!

Po pirmos penkiolika suskambo telefonas. Ji visa sustingo. Širdis irgi. Seniai buvo virtusi baimės gniužulu.

Grušas susižvalgė su saviškiais. Niekas nesutrukdį^ngai atsistoti, bet vos ištiesė ranką, Grušas šoko į akis:

— Ne iš karto!.. — sušnypštė. — Juk tu nežinai, dėl ko skambina! Rimtai ir be bajerių. Nugrybausi į lankas — tau šakės, — ir po antro skambučio leido prislinkti prie telefono. — Jei tai jis, kviesk čia arba susitark, kur tau privažiuoti, supratai?

Inga klusniai linktelėjo. Pakėlė ragelį.

— Klausau...

v

— Cia aš...

Grušas, stovėjęs už Ingos peties, davė ženklą savo žmonėms, kad tai jis...

— Kaip ten pas tave, ramu?.. — atsklido iš ragelio.

— Na taip, o kas čia gali būti? Eilinė naktis...

— Eilinė?

v

— Žinoma. Ar kas nutiko?

550

Inga vykusiai dėjosi abejinga.

— Tai tu nieko nežinai? — jo balsas buvo nustebęs.

— Ką?

— Ten tikrai ramu pas tave? Nieko įtartino nepastebėjai?

— Nieko... Sakyk, kas atsitiko?

Stojo tyla. Visi aiškiai išgirdo, kaip čiaupo lašai tašo praustuvės skardą. Grušas susiraukė. Jam pasivaideno, kad Lugeris plika akim regi, kas per liaudis klausosi jo balso. Kažką įtaria?

— Klausyk, mums reikia susitikti, — pasigirdo nežinia iš

kokių tolybių. — Aš patvarkiau tą reikalą...

— Nejaugi?..

— Sa! Ne telefonu.

— Tai atvažiuok!

— Tu durna!.. Ir taip vos išsiroviau iš miesto. Jie visur, supranti?.. Saugo visus išvažiavimus. Tikriausiai ir tave stebi.

Kameros nieko nerodo?..

— Juk sakiau, nieko... O Dieve, man sunku patikėti!

— Baik myžčioti!

— Tai tu myžčioji!

Balsas giliai atsikvėpė.

— Dabar ne laikas rietis. Klausyk, Inga... Mums reikia slysti iš čia. Abiem. Ir kuo greičiau, supratai?.. Ta kasetė...

Jie gali tave užspausti, tada dėsi raskolą. Todėl geriau nerizikuoti ir kuriam laikui išnykti. Ten tvarka dėl tos vilos?

— Taip.

— Tada prikabink, ką reikia, ir ryte, kai prašvis, dink iš

miesto.

— Aišku. O kur susitinkame?

— Slėnį pameni?..

— Prie autostrados?

— Jo, jo, ten...

551

— Kada?

— Kokią septintą, jų tada nebebus...

— Supratau.

— Bet būk atsargi!

— Tik jau nereikia man aiškinti, žinau...

— Inga...

— Kas dar?

— Aš myliu tave. Davai, lauksiu.

Ji.padėjo ragelį. Kurį laiką buvo tylu. Grušas žiūrėjo į

galvą panarinusią blondinę pasišlykstėdamas.

— Myliu!.. — prakošė jis. — Iškrypėliai! Bliad', dubasi-nat visus iš eilės — myliu!.. Ką prašė Lugeris prikabinti su savim? Juk pinigus? Netrink!..

Inga išdrįso pažvelgti į persiutusį jaunąjį banditą.

— Ne...

— Ką — ne?

Ir Grušas šėrė delnu jai per skruostą. Inga cyptelėjo. Griebėsi už veido. Susmuko kaip stovėjo ir pasileido raudoti.

— Ne! Visai ką kita jis turėjo omenyje! — pro ašaras šaukė jinai. — Vilą Kipre!.. Jos dokumentus! Mes, mes ten turėjome išvažiuoti...

— Tai kur dolcai, tik jis žino?

Inga, įsispraudusi į kampą, nežiūrėdama Grušo pusėn sulinkčiojo.

— Knisa protą, pamatysite! — tarė jis saviškiams. — Zaraza!.. Užlaušim Lugerį, tada viskas ir paaiškės. O tu, sučka, girdi?.. — Inga vėl pajuto viršum savęs tarytum pakibusį

šniokštavimą. — Gali pradėti melstis, jei manai, jog mus visus išdursi! Keturi kubai — ir eisi į dugną visiems laikams!

Inga nustojo šniurkščioti. Gaudė orą pravira burna. Traukė giliai į krūtinę, o prieš akis blykstelėjo švirkštas. Adata skaudžiai smigtelėjo į drėgną skruostą. Pasirodė — iki kaulo.

552

Jai pasivaideno, kad, galimas daiktas, tas banditas persigalvojo ir jau dabar...

— Ko čia diorginies! — nežmoniškai smailią adatą truktelėjus iš veido odos, švirkštas sublizgo per saugų atstumą. —

Kur jis lauks septintą? Kas per slėnis?

— Prie autostrados, prie Minijos...

— Ten už Gargždų?

— Taip.

Akimirką Grušas stovėjo, lyg ketindamas dar ko klausti.

Paskui išėjo j vestibiulį ir, sušaukęs savo banditus, ėmė pakuždomis tartis. Nors ir kaip Inga stengėsi — nieko nenugirdo. Turbūt kalbėjo ir apie ją, ir apie švirkštą, kurį Grušas vis vartė tarp pirštų. Ji dirstelėjo į signalizacijos pultą. Atjungtas.

O jei ir kauktų, tai kas?.. Tik dar labiau sutelktų juos į krūvą.

Naktis. O tamsoje nutinka patys blogiausi dalykai.

Ji atsargiai pasičiupinėjo skruostą. Regis, mažytės adatos dūrio vietoje liko randas, baisiai darkantis lygią odą. Vargšė

ji, vargšė!.. Pirštų galiukais spustelėjo smakrą. Nejautrus lyg stiklas. Persibraukė panosę. Viršutinė lūpa nutirpusi, bet, atrodo, jai nekliuvo.

Tada dirstelėjo į vestibiulį. Ten virė kažkoks darbas.

Grušas skambino ir skambino telefonu, dalydamas miglotus nurodymus. Matė, kaip vienas skustagalvis abejingu snukiu sustojo prie pusmetrinio dydžio čilietiško hendrikseniuaso ir, išsitraukęs savo vyrišką įnagį, paleido srovelę. Tačiau niekam nė motais!.. Ji žiojosi rėkti, bet pasirodė kitas mulas, užgoždamas visą vaizdą į vestibiulį. Rankose jis laikė švirkštą, ir v

Inga tylomis nurijo nuoskaudą. Šiąnakt jų valdžia. Ji bejėgė

ką nors pakeisti.

— Gerai, Valikai, tu lieki čia, — tarė Grušas virtuvėje lindėjusiam Ingos sargybiniui. — Mes tau paskambinsime.

553

Tai buvo pirmieji žodžiai, kuriuos ji išgirdo po ąeros valandos kuždesio. Nežinia ko palengvėjo. Išsinešdina! Šunsnukiai!..

— Kiek tau žmonių palikti?

— Dar vieno, ir užteks. Kiti tegu trinasi kur nors gatvės pradžioje.

Buvo trečia nakties, kai „zyliukai" išbildėjo į kiemą ir slopstantis mašinų burzgimas pranešė, kad Lugerio medžioklė prasidėjo. Didžiuliame name pasiliko tik du banditėliai, bet atsargiai stebėdama jų nuožmias marmūzes, Inga suprato, kad toji aplinkybė neteikia apčiuopiamos vilties. Nors...

— Aš galiu atsistoti?

— Ne!

— Mane pykina, ir šalta ant grindų, aš noriu gerti...

— Prasimuši! Ir vobšče, dusk!.. Sėdi ten ir sėdėk!

— Bet man iš tikrųjų...

— Aš pasakiau! Ir daugiau man nė žodžio, žertva tu!

Inga užsičiaupė. Prakeikimas! Jie nesileidžia į kalbas. Tai kaip, kaip jai pasiūlyti šlakelį konjako, to, užnuodyto miego bacilomis? Supylė, kas buvo likę jos ragautoje taurėje. Jei taip jiems!.. Užmigtų, svolačiai, ir ji būtų išgelbėta.

Žvilgtelėjo į tą veidą, pakibusį viršum stalo. Tai kietakaktis! Ieškodama patogesnės padėties drebančiam kūnui, išlankstė kojas lyg siuvėja metrą. Ilgos. Dailios. Ir nepridengtos. Kad nors viena akimi!.. Mužikas!

O tas kitas, vaikštinėjęs po vestibiulį ir iš tolo išvydęs nerūpestingą namų šeimininkės sėdėseną, lyg permanydamas visas mintis sviedė:

— Ko ten žargstaisi, nevala?

Valikas sukikeno irgi.

— Nevala!.. Galvoji, išdulkinsim tave ir pasigailėsim? Su nabašnikais greitai galėsi kruštis, sučka tu! Aguonėlių, — parodė švirkštą, — ir paleteli!..

554

Prakeikimas! Inga suglaudė kojas, apsikamšė chalato skvernais. Krėtė mirtinas šaltis.

Vestibiulyje dūlavo jos kaktusai. Tarsi leisgyviai žmonės, besispiečiantys viens prie kito, kad sušiltų. Ką daryti? O, ką jai daryti?..

Kita valanda prabėgo karštligiškai narstant, kaip išsisukti iš

tos sumautos padėties, bet jokia išganinga mintis nešovė. Juk net atsistoti neleidžia! Ir dar blogiau — žiūri kaip j auką, kurią teks švariai pašalinti iš kelio. Banditai!.. Jie tikri banditai!

Tada pajuto, kad laukia ryto, pirmosios šviesos, lyg su ja, su gaidžių giedojimu, kaip kraują stingdančiose pasakose nustoja vaidentis visoks brudas. Juk jie pernelyg jauni, kad žudytų moteris. Bet kažin ar dėl to jie kvaršina sau galvas?

Kraugeriškas instinktas nieko bendro neturi su jaunyste.

Ji atsikvėpė ir dar stipriau rankomis apsivijo kelius. Ji niekam neatiduos savo gyvybės. Krūptelėjo, ant riešų pamačiusi mėlynes. Lyg lavondėmės. Ir suskambus telefonui, tarsi kaulus geliantis skersvėjis pūstelėjo.

— Taip, čia Valiokas... Aha, supratau! Einu, tuoj pa

žiūrėsiu.

Inga su siaubu stebėjo, kaip, priglaudęs prie ausies telefoną, skustagalvis priėjo prie šaldytuvo ir laisva ranka atplėšė...

šaldymo kameros dureles.

Lugeris suskis!.. Išdavė! Ir kam, kam ji, kvailė, parodė jam slaptavietę!.. Dabar jau galas. Ir jam, ir jai.

— Jau, jau!.. Žiūriu... — Valikas kiek prikimo iš jaudulio. Vienu trūktelėjimu išplėšė iš kameros sušalusius j ledą mėsos gabalus ir, vėl įkišęs ranką, ištraukė pilną saują dolerių pundelių. — Yra!.. Bliacha, gudriai!.. Apakti gali, kiek babkių!..

— Pasitrauk, susna! — suklykė Inga ir stryktelėjusi puolė

išskėstais nagais. — Tai mano!..

v

Šuolis pavyko. Valikas gavo nagais per veidą. Gintis nesisekė. Trukdė telefonas ir pinigų prikimšta sauja. Bet staigiai 555

prišokęs kitas banditas čiupo Ingą už sprando ir kaip plunksną nusviedė nuo šaldytuvo. Dolerių pundai šleptelėjo iš Valiko rankos. Keikdamasis susiėmė už akių. Žalia žalia, lyg toji į

pamišimą vedanti spalva.

— Bliad', — sušnypštė, — dabar jau tikrai užmušiu tą sučką!

Jo bendras kaip užkeiktas spoksojo į celofaniniais pakais užgrūstą šaldymo kamerą. Negalėjo atitraukti žvilgsnio. Tiek dolerių!..

— Ko čia stovi? — užriko ant jo Valikas. — Duok tą šliurę čia!..

„Skacas" iššoko j vestibiulį. Kojas pertraukė skersvėjis. Išlaužtos laukujės durys, kurios dėl vaizdo buvo įstatytos į staktą, buvo atremtos į sieną.

— Ei!.. Jos nebėr! — vos nepaspringo šūksniu jauniklis. —

Nešė muilą!..

Po nakties stojo skaidrus rytas. Lekiančią snaigę, rodos, galėjai pastebėti už kilometro. Sniego pusnys taip spindėjo, kad iš viešbučio išėjęs Viktoras su vaizdajuoste giliai užantyje visų pirma nusibraukė akies kamputyje ištryškusią ašarą.

Laiko dar yra. Be devynių neverta ieškoti laimės policijoje. Zino — visokie pasitarimai ir lakstymai jaukia darbo dienos pradžią, todėl neskubėdamas užsirūkė.

Miestas atrodė visai kitoks. Pasikeitęs. Jokių apokalipsės ženklų. Viskas baigėsi. Bent jau jam, Viktorui Dragūnui, tai tikrai. Ko gero, būtina su visu pasauliu susipykti, kad jame, o kartu ir tavo paties viduje, kas nors pradėtų keistis. Jis galvo-556

jo apie Liuką, kuris su savo govėda išmovė iš Klaipėdos nė

neatsisveikinęs. O ar galėjo būti kitaip? Jam niekas iš anų

skustagalvių ar kada nors neva garbingai atsėdėjusių nebepa-duos rankos. Jų akyse visada liks pasmerktas, tevertas „ožio"

vardo, kuris kadais kalėjime jam kėlė šleikštulį. Išdavikas?.. O

ką jis gali išduoti? Tik savo įsitikinimus, kad ne banditai turi valdyti miestą, ne jų įstatymai turi klupdyti žmogų. Ir jis ne-siklaups.

Tolėliau nuo mašinų blizgėjo gatvė. Nenutrūkstamu srautu judėjo praeiviai. Viktoras pajuto, kad minios veidai jau nebeerzina. Virš visa ko švietė saulė. Pavasario nuojauta, o šalia jos — ir žvėriškas nuovargis po ilgos ilgos kelionės į tą pasaulio kraštą, kuriame jis vėl yra mylimas. Patraukė Manto gatve, tarsi pasidavė nerūpestingam judėjimui. Užmiršo pernakt kauptas mintis, kaip ir paskutines dvejones. Padarys lankstą ir išnirs prie visai nebebauginančio raudonų plytų policijos pastato. Slinko palei vitrinas, lygias kaip ledas, atspindinčias giedrą dangų ir jo paties eiseną — didelį žingsnį, kuo jis ir panėšėjo į tėvą, į kitus, vaikštinėjančius centrine Klaipėdos gatve. Namas po namo, ir atsivėrė nelyg koks užkaboris.

Sustojo išvydęs afišas. Didelės raidės. Renginiai, spektakliai, koncertai. Priėjo arčiau.

„Morisas Meterlinkas. ŽYDROJI PAUKŠTĖ"

— Viktorai...

v

Jis atsisuko. Živilė... Nors telefonu atsiprašė, kad nieko negalėjo padaryti — Donato laidotuvės vyko be jos, vis vien pasijuto nejaukiai.

— Tavęs visur ieškau, — tarė ji. — Buvau viešbutyje, pasakė, kad išėjai. Tau skambinau visą naktį...

— Buvau išjungęs telefoną. Bjauri naktis.

— Tai tu žinai, kas atsitiko?

— Taip.

557

v

Juodu patylėjo. Viktoras žiūrėjo į Živilę. Kažkuo labai artima. Tos liūdnos akys. Ir veidas, lytėtas brolio pirštų. Paėmė

už rankos. Ji prigludo prie peties, atsirėmė ir sušnabždėjo:

— Koks siaubas!.. Ovidijų nušovė prie mano namo. Girdėjau šūvius — atrodė tokie netikri, o kai pripuoliau prie lango, pamačiau jį parkritusį. O žmonės, ką žmonės šneka, tu girdėjai, Viktorai? Didžiausią Klaipėdos banditą nušovė...

ir gerai, taip ir reikia! Kokie jie neteisingi ir žiaurūs!

Ji nutilo. Ritmingai kaukšėjo praeivių žingsniai. Pratisai ūžė gatvė. Viktoras pasijuto nutolęs nuo visų garsų, gyvenąs vien tuo skausmingu balsu.

— Bet juk aš kalta! Aš!.. Turėjau nujausti pavojų, juk ir Donatą taip pat...

v

— Liaukis, Živile, tu nekalta.

Bet ji nenurimo. Ir balsas sutrūkčiojo:

— Ovidijus pasišovė parnešti man gėlių. Mačiau, jis norėjo tik paguosti mane, nesulaikiau jo... Bet ir aš juk galėjau, sakyk, Viktorai, galėjau eiti kartu! Tada būtų neišdrįsę! Ir po langais jau kitą minutę... tie šūviai! O aš... — ji užsikirto, pakėlė ranką siekdama nusibraukti ašarą, — aš net neišbėgau į kiemą! Laiptinėje kaimynai garsiai spėliojo, pas ką tas mafiozas buvo atėjęs, o aš stovėjau prie lango ir verkiau. Tu supranti, kaip man buvo sunku?.. Aš bijojau žmonių. Bijojau paskutinių Ovidijaus žodžių...

v

— Jis mylėjo tave, Živile. Gal net kaip Donatas, nežinau...

Ji pakėlė akis. Jos blizgėjo nuo ašarų, bet pati atrodė kažko nusigandusi.

— Tik tu, Viktorai, niekur neik!.. Neik į policiją! — kalbėjo pagauta negero įkvėpimo. — Pamiršk tą kasetę, matai, kas darosi!..

Viktoras pasistengė kuo švelniau suimti jos abi rankas.

Kad numaldytų drebulį.

558

— Živile... Kas nors turi eiti, taip toliau negalima. Tegu viskuo užsiima policija. Aš tikiu, kad tenai ne visi niekšai, turi būti teisybė.

—- Bet kam tu!.. Juk Ovidijaus nebėra...

— Dabar tuo labiau. Juk viskas susiję — tiek Donato, tiek Ovidijaus mirtys. Reikia jiems parodyti tą kasetę.

— Bet ką tu vienas!..

— O tu?

— Aš?

Ji gailiai atsiduso. Vėl prigludo. Patylėjo.

— Aš bijau. Nuo manęs lyg koks prakeiksmas ant visų

krenta, nežinau, nežinau, kuo aš galiu tau padėti...

— O jei aš nieko nebijosiu, tu manimi didžiuotumeisi?

— Na taip...

— Tada man nieko daugiau ir nereikia. Pakanka žinoti, kad viską darau teisingai. Gaila, kad Ovidijaus neliko, labai gaila, bet jis žinojo, kokiu keliu eina. Nemanau, kad jam buvo labai baisu...

— Ką tu kalbi, Viktorai! — ir tyliai su giliu įsitikinimu sukuždėjo: — Jį nužudė. Donatą irgi. Baisiausia, kad nieko tokios mirtys nebestebina. Šaudosi, ir gerai. Vien piktas džiūgavimas... Policija seniai, jei būtų norėjusi, būtų galėjusi daug ką pakeisti. Bent tu, Viktorai, saugok save! Donatas taip norėjo, kad tau pasisektų, kad kitaip susiklostytų gyvenimas.

Viktoras taip netikėtai ją apkabino, kad Živilė apstulbusi išplėtė akis. Jautė, kad turi šis vaikinas jėgos. Šiurkščios išorėje ir švelnios viduje. Ko daugiau reikia vyrui, besigrumian

čiam dėl vietos po saule? Tikra saule.

Praeiviai supliskino akimis. Vyras ir moteris tokį ankstyvą rytą stovi apsikabinę. Girti arba nenormalūs. Erzinantys.

Kaip ir tas sniegas, nuo saulės tviskantis lyg sidabras.

— Dėl manęs nebijok, — tarė Viktoras, leisdamas jai pa

žiūrėti į savo veidą. — Juk sunkiausia jau praeityje.

559

— O kaip tavo Dovilė?.. — netikėtai paklausė ji. — Vis pas tavo merginą? Turbūt laikinai?

Laikinai?

Viktoras gūžtelėjo pečiais. Nuoširdžiai. Bet šypsodamasis pasitraukė nuo reklaminių stendų ir mostelėjo ranka į vieną afišą, lyg jos didelės raidės turėtų išsklaidyti visas abejones.

„Morisas Meterlinkas. ŽYDROJI PAUKŠTĖ, — skaitė Živilė. — Mitilė — Dovilė Dragūnaitė." Afišos apačioje perskaitė ir režisierės vardą — „Melita".

— Matai? Jos kartu. Gerai sutaria, ir kol kas tai svarbiausia.

— Bet Dovilė... prisimena mamą?

— Nežinau, bet manau, kad taip, — Viktoras nusisuko kažkur j gatvę. — Viskas paaiškės šį vakarą. Spektaklis... Noriu jį pamatyti, noriu pagaliau akis į akį susitikti su Dovile. Ir patikėk, bet kokio bandito žvilgsnį lengviau atlaikyti nei vaiko.

— Atlaikysi, — jos veide atsirado švelnumas. Mintis apie jos paslaptį nudažė skruostus vos pastebimu raudoniu. — A š

tau norėjau pasakyti, Viktorai, kad laukiuosi kūdikio nuo Donato...

Viktoras atsisuko.

— Tikrai?

Ji nusišypsojo išvydusi džiugią nuostabą jo veide. Matė

vyrą, apimtą nepaaiškinamo smagumo.

— Jei gims sūnus, aš jį pavadinsiu tėvo vardu, bus Donatas.

Jis vėl apglėbė merginą. Nepalyginamai švelniau ir stipriau.

— Kaip aš džiaugiuosi, Živile!.. Supažindinsiu tave su Melita ir Dovile. Mes tave labai branginsime.

Sulig vyriškų rankų spustelėjimu Živilė pajuto, kaip išnyko veriantis gailestis sau pačiai. Ištirpo baimė, kuri vos prašvitus išvijo ją iš namų ieškoti Viktoro. Ieškoti, kad jį išgelbėtų. Ir atiduotų buto raktą. Gal jis ten norėtų pasislėpti, kaip ir ji su Donatu, bet nebemanė, jog tai svarbu. Kitą kar-560

4

tą... O dabar buvo gera jausti, kad jos džiaugsmas skilo į dvi dalis, tai dėl to akys pilnos ašarų. Žinojo, kad tik meilė daro žmones laimingus. Tikėjo, kad visas gyvenimas jai prieš akis.

*

Siauroje gatvelėje netoli policijos pastato stovėjo prabangus visureigis. Jo salone du vyrai buvo išsidrėbę atsainiomis pozomis, lyg visam miestui rodyte rodydami, jog ši žvėriškus pinigus kainuojanti mašina leidžia jiems į

kiekvieną praeivį, ypač uniformuotą, žvelgti iš aukšto ir su panieka. Vienodai apsikirpę ir panašiais treningais, jie niekur neskubėjo. Iš nuobodulio retkarčiais dirstelėdavo į varstomas komisariato duris ir toliau drybsojo sėdynėse it negyvos lėlės.

Ant vairo savo plaukuotas letenas buvo padėjęs Armatūra.

Salia jo negero gyvenimo ženklu pažymėto veido matėsi paties Stuparo fizionomija. Vos sužinoję, kad policija „paėmė"

Skiperį, gaujos lyderiai atpuolė vaduoti saviškio, bet po pokalbio su kriminalistais nusiramino. Eilinis „pakavimas", nieko rimto. O manė, kad dėl kokio nors praeities epizodo. Todėl privairavo džipą arčiau komisariato durų. Palauks valandėlę kitą — gal paleis Skiperį, kuris dėl pastarųjų įvykių

mieste kaltas tiek pat, kiek dėl kainų pokyčių Londono bir

žoje.

— Žiūrėk, žiūrėk, kas eina!.. — puolė daryti langą Stuparas.

Armatūra sužiuro ton pusėn, kur ir jo bosas. Sis vėl kumštelėjo:

— Tas... Doncės brolis, — ir iškišęs galvą iš mašinos, šūktelėjo kitapus gatvės šaligatviu skubančiam vaikinui. —

Ei!.. Zdarov! Ką, mentai kabina?.. Chuinia, neimk į galvą! Gerai tam Lugeriui pavarėte, taip ir reikia tokiems gaidžiams!..

561

Vaikinas tik pasižiūrėjo į gerklojantį Stuparą ir tarsi nepa

žinęs jo nudrožė tiesiai iki komisariato dingdamas už jo durų.

— Matai, — pasisuko į bendrą Stuparas, — ir Doncės brolį kabina, kelias dienas visus purtys. Po mūsų chodo bus dar didesnė zavarucha.

— Tai sakai, šįvakar pradedame?

— Nu tai aišku! — pasišiaušė Stuparas. — Ko čia laukti?

Kalam, ir viskas!.. Kitos tokios progos paimti Grušą gali nepasitaikyti. Bliad', jis man prativnesnis už amžinatilsį Zylę!

Pamatysi, vos viskas aprims, jis iškart ant mūsų rausis. Juk matei, kaip su Lugeriu — jokios diplomatijos! Suvarė, suvarė, kad visi žinotų.

— Tai manai, kad Lugerį patvarkė jis?

— O kas daugiau? Be Grušo, daugiau nėra kam...

— Jis vienas? Trisdešimt smūgių peiliu?.. — netikėjo Armatūra.

— O ką? Tu taip nesugebėtum?

Nutaisęs galvočiaus miną, Armatūra pasikasė pažandę.

Netruko save įsivaizduoti šalia peiliu subadyto kūno.

— Nu... jeigu kas žiauriai sunervotų, tada...

— O Grušo „nervoti" nereikia. Jis užsigimęs maniakas, viską daro naverniaka. Todėl jį visų pirma užlenksime, ir šita krita — kas bešoks? Gnyda? Prasigėręs... Valikas? Tas prišiks kelnes, vos Grušą nukalsime, o iš jaunimo visi per skysti. Ant sparingo gal ir tiktų, bet užversti ką nors per silpni.

— O tas, kur į mentūrą nuėjo?

— Doncės brolis? — pasižiūrėjo į Armatūrą Stuparas. —

Eik tu! Jam šitas miestas nerūpi, ir už Zylę jis niekuomet nekanalino. Man atrodo, važiuojam iš čia. Skiperio neišleis, matyt, laikys tris paras ant KPZ paikės. Apsieisim ir be jo.

Kada tas kazino atidarymas?

562

— Sako, šeštą...

— Tiksliai šeštą?

— Galiu paskambinti tam Maksui.

— Ar tu durnas! Skambinti!.. Ticharia reik viską daryti.

Kai neliks Grušo, visi, kurvos, mums mokės, mokės kaip dideli! Davai, važiuojam iš čia, rimti darbai laukia.

Ties geležinkelio pervaža susitvenkė mašinos. Kantriai burzgė laukdamos pasirodančio traukinio. Vidudienio šaltuką kaipmat atmiešė išmetamųjų dujų kvapas.

Senis perėjo gatvę. Nukrūpčiojo neatsisukdamas. Tiesa, buvo mintis praslinkti palei mašinų langus. Patogi proga, gal kas teiktųsi kokį pinigėlį. Tiek to. Kitąkart. Šiandien yra svarbesnių reikalų nei kaulyti išmaldos.

Kone į pervažą rėmėsi automobilių aikštelė. Didžiulė, aptverta vieline tvora. Jos gale stovėjo geltonų lentų sargo būdelė. Įšilę langai žvelgė tiesiai į platų taką tarp įvairiausių markių automobilių. Senis neskubėjo ieškoti vartelių. Nudyrino prie tvoros ir pro vielų akutes apžvelgė slėpingąją teritoriją.

Tiek mašinų!.. Marių marios. O kas ten ruduoja?

Aplink šiukšlių dėžę malėsi nušiuręs šunėkas. Kaip purvina dėmė ant balto sniego. Tiesa, ir pats buvo šlynmolio spalvos. Mojavo paskarusia uodega, palaikančia jo skriauzno kūnelio pusiausvyrą. Kažką aptikęs, įniko čiaumoti. Tyliai prasivėrė sargo būdelės durys, ir ant laiptų pasirodęs drūtas kaip kaimo bernas treninguotis pamažėle susitūpė. Sugriebė porą saujų sniego. Neišleisdamas iš akių šunėko, ėmė letenti gniūžtę. Kietų kiečiausią. Senis matė, o šuo — ne. Matyt, gerą kąsnį prie šiukšliadėžės aptiko. Drūtuolis sargas atsitiesė ir 563

visu rankos smagumėliu švystelėjo gniūžtę. Šioji nulėkė kaip kulka. Nepataikė. Bet subildėjusi dėžė mirtinai nugąsdino bastūną. Stūgtelėjo ir skersomis nušokavo patvoriu. Pro skylę vieliniame tinkle ištraukęs ūmai apsunkusį pasturgalį, atsidūrė kitapus tvoros. Savo teritorijoje. Nieko įtartino neišgirdęs, susirangė ant sauso šiluminės trasos dangčio.

Sargas stovėjo išskėtęs sušlapusius delnus. Treningai nauji, gaila į juos šluostytis. Jau ketino eiti į būdelę, kai pamatė pro vartus nedrąsiai besibrukančią žmogystą. Šuo irgi žiūrėjo ton pusėn. Ne, nepanašus į automobilių pirkėją. Vilkėjo pilka šimtasiūle lyg koks geležinkelio depo darbininkas, o jau nužėlęs! Ir veidas tarsi nuo tamsos įjuodęs, tik akys spindi. Sargas luktelėjo, kol senis privėžlins paskui save vilkdamas didokus kerzi-nius batus šauniai atraitytais aulais. Luktelėjo ir užriko:

— Ko reikia? Ko čia ieškai?

Jam pasivaideno, kad apšepėlis bando nusišypsoti. Žingsnio nelėtino. Kėzlino toliau.

— Ar girdi, ko klausiu? Ko čia valkiojiesi?

Šuo susidomėjęs atsitūpė ant užpakalinių kojų.

— Aš nuo ponaičio... Jis sakė...

— Kokio dar ponaičio!

— Jūs jį Zyle vadinate, — pasiskubino tarti senis. — Liepė čia ateiti ir pasakyti, kad nuo jo. Mislijau, kad pažįstate jį.

Aikštelės sargas visai nustebo:

— Nuo Zylės?.. Tu kas jam? Giminaitis?

— Ne, ne, ne! Mes pažįstame viens kitą.

Treninguotis į trypčiojantį senį pažvelgė įtariai:

— Tai kad jį nušovė, ką čia stumi dūrą! — Ir jau taikiau pridūrė: — Vyniok iš čia, nesimaišyk po kojomis.

— K-kaip tai nušovė? — sumirkčiojo senis.

— Paprastai. Nušovė, ir viskas.

— Jį tik sužeidė, žinau! Mačiau gyvą ir sveiką! Ne, tu man, senam, meluoji! Mano ponaitis gyvas...

564

— Ką čia pliurpi, seni! Pirmąkart tik sužeidė, o antrąsyk konkrečiai padėjo į vietą! Laikraščius pasiskaityk, užuot kuisęs protą!

Senis parodė dantų griuvenas. Šypsena pilna nepatiklumo. Tarsi regėtų kokią klastą. Meluoja! Sutrikęs žingtelėjo atgal, įklimpo viena koja į pusnį iki pat aulo. Liko stypsoti netvirtai tikėdamas, kad kitaip, gražiuoju, su juo pradės kalbėtis, bet sveikai įmitęs bernas piktai mostelėjo ranka:

— Stiš iš čia! Juk aiškiai pasakiau — nebėr Zylės, vyniokis!

— Tu man, senam, meluoji! — spyrėsi senis.

-— Dar tu man aiškinsi! Dink iš čia! Nešk savo prusnas, kol šiknos neišspardžiau!

Senis įtraukė kaklą. Rėkia, labai piktas ponaitis. Geriau jau eis. Jam čia ne vieta. Jis čia tik pykdo. Ir kaip jam, senam krienui, pasirodė, kad jis gali prižiūrėti šitas dailias mašinikes, nelyginant kokio pasiturinčio ūkininko galvijus?

— Eik, seni, eik!.. Išsipagiriok! — Ir staiga susigriebė: —

Palauk!

Senis atsisuko.

— O gal tu buvai Zylei skolingas?

— Skolingas? Gink Dieve!

Net nusigando. Iš tiesų, dar pagalvos, kad skolingas. Ką tada daryti? Bet sargas ir pats susigriebė leptelėjęs didžiausią nesąmonę. Kas gali būti bendro tarp miesto „viercho" ir „te-plotrasninko"?

— Tiek jau to, eik!.. — murmtelėjo bernas ir dingo sargo būdelėje.

Senis išdūlino pro vartus. Nušlumščiojo šalikele nieko negirdėdamas. Ūktelėjo lokomotyvas, prabarškėjo tempiami vagonai, bet senis kiūtino toliau abejingas visiems garsams. Pro šalį slinko gamybiniai pastatai. Daug langų, daug darbo vietų.

Nieko, ateis laikas, kai galės į tuos langus žvelgti su pasididžiavimu. Jis irgi turės darbą. O tas drūtas vyras jam mela-565

vo. Ponaitis gyvas. Galėtų prieiti ir nusijuokti jam akysna.

Bet suspės. Pasijuoks, kai sutiks savo ponaitį.

Kojas smelkė silpnumas, darėsi vis sunkiau eiti. Prakeikta senatvė! Kaip koks akivaras žiojasi, siurbia paskutines jėgas.

Bet nieko... Kaip nors apeis miestą, gal kur išvys ponaičio juodąją mašinikę. Pakels ranką, ir sustos. Būtinai sustos.

Senis stabtelėjo atsikvėpti. Apsidairė. Tolumoje priešais kažkokios kontoros langus kažin kas juodavo. Pažįstamos formos — šiukšlių dėžė! Kaip jos ateidamas nepastebėjo? Va tai tau, beveik nauja. Ir žmonių arti nematyt. Priėjęs pakėlė

dangtį. Uostelėjo — jokio dvoko. Gaila, kad nei lazdos, nei terbikės... Įkišęs ranką, ėmė naršyti. Tuščios kartoninės dėžutės. Faneros atplaišos. Elektros lemputės ir popieriai, popieriai... O šitas? Bene kas yra tame paketėlyje? Išvilko laimikį į

dienos šviesą. Sugrubusiais nagais praplėšė įtartinai dėmėtą popierių. Se tau, kad nori!.. Lašinių bryzas, visai padorus gabalas. Karšto rūkymo. Tikras skanėstas. Prikišo prie nosies, truktelėjo visomis šnervėmis. Va čia jau blogiau, yra kvapelis... Niekis, gražiai apipjaustys peiliuku, išskobs pageltusias vietas, liks ne vienas tinkamas kąsnis. Turguje svogūniuko paprašys. Paties mažiausio. Bus gerai!

Už nugaros pasigirdo amtelėjimas. Senis suskersakiavo.

Tas pats šuo. Žiūrėjo į jį atsargiai vizgindamas uodegą.

— Biesas tave čia atnešė, — tarė senis. — Tu šiandien jau ėdei. Mačiau. Va ir dabar dar zūbai taukini, o aš nuo vakar anei trupinio...

v

Šunėkas suinkštė. Akys godžiai sublizgo.

— Je, je, prašyti moki... Tada tarnauk! Ar moki tarnauti?

Ciu ciu...

Rudis pakreipė galvą. Ko tas senis nori? Daug šneka.

Įtraukęs nugarkaulį, smarkėliau suplakė uodega. Arčiau prieiti trukdė šuniškoje vaizduotėje įtempta grandinė. Stebėjo senio rankas ir tą uoslę užburiantį skanėstą. Ir štai, kyla, kyla 566

į orą... Dingsta iš akių. Šuo puolė į šoną. Nulėkė užvertęs snukį, bet tuoj stabtelėjo. Atsisuko — senis tebelaikė lašinių

bryzą delne. Supratęs, kaip kvailai apsimovė, rudis parsliūki-no atgal. Uostelėjo sniegą ir su nauja viltimi sužiuro į senį.

v

Sis patenkintas kvaknojo:

— Chi chi chi!.. Apgavau, kvailas tu padare. Juk nori? —

vėl rodė bryzą. — Nori, matau, kaip akys blizga... Pasiuskis, še!

Ir numetė radinį po kojom. Šuo vikriai šastelėjo. Baltais dantimis žaibiškai pastvėrė gabalą ir susimetęs į kukšterą nukūrė tolyn.

Senis atsiduso: trumpa draugystė. Sutvarkė šiukšlinės dangtį ir sparčiai, nė pats nenumanydamas, iš kur ta sveikata, nudrožė prie didžiulės gatvės. Akys apraibo bežiūrint į švilpiančias mašinas. Lekia ir lekia. Amen, koks judėjimas. Rodos, kiek sylos, žmogau, į žingsnį beįdėtum — ruzleni vietoje kaip plūduras veržlioje tėkmėje.

Senį vėl pasivijo šuo snieguotu snukeliu. Turseno paskui, linksmai trankydamas uodega rudus gaurus. Valkatėlė šyptelėjo puse lūpų ir vėl užmetė akį į verdančią nuo mašinų gatvę. Tyliai šūktelėjo. Jau tiesė ranką, bet juodas automobilis, pramovęs pro šalį, sparčiai nutolo. Atpažino!.. Ir skaičius matė! Penketas ir du nuliai. Ponaitis!.. Juk sakė!..

Iš to jaudulio net klausa atkrito. Aiškiai išgirdo, kaip dūzgia miestas, verpdamas gyvenimo siūlą. Iš visų galių pasistiepė, kad pamatytų, kur lekia toji mašinikė. Suka į degalinę!

Kaip gerai!.. Senis vėl kuo sparčiau pasileido atgalios. Suo padvejojęs puolė jam įkandin. Degalinės vaizdas pamažu vis ryškėjo. Matė juodąjį automobilį. Ir pečiuitą vyruką, kuris išlipo iš jo.

Ne jis... Šis jaunesnis ir aukštesnis.

Senis sustojo kaip įkirstas. Nesujudėjo, kol automobilis neišnyko gatvės mirgėjime. Tada atsiduso. Šuo bindzinėjo aplink su ankstesniu linksmumu makaluodamas uodega.

567

— Ar eisi tu nuo manęs! — riktelėjo senis ir pasilenkė

neva siekdamas kažką nuo žemės.

v

Suo liuoktelėjo į šalį ir pabrukęs uodegą nukūrė.

Likęs vienas, valkatėlė pakėlė akis į dangų. Marmuro pilkuma. Kitomis dienomis jo kaip nebuvę. Dabar pasižiūrėjo, kad vėl visomis mintimis grįžtų į žemę, kur kada ne kada atsiranda nauja šiukšlių dėžė.

Prakeikta naktis! Basomis per sniegą...

Kai, įpuolusi į kaimynų kiemą, ėmė bildinti kumščiu į jų

namo langus, nejautė nei šalčio, nei sumuštų kūno vietų, vien krūtinėje plazdančią gyvybę. Vos kvėpčiojo iš baimės. Neįtarė, kad joje glūdi toks stiprus noras gyventi. Ir kaimynas, at

šovęs duris, į paklaikusią moterį žvelgė lyg į tikrų tikriausią beprotybės apraišką: verkianti, drebanti ir į kaulą sustingusi.

Šokosi kviesti policiją, bet Inga, atgavusi žadą, šiaip taip numaldė išgąstį kaimyno, kuris, būdamas padorus verslininkas, kažkada didžiavosi gyvenąs mafiozo pašonėje, — tokia kaimynystė ji gelbėjo nuo reketo, o dabar štai iš tų pačių banditų nagų jis begelbėjąs žaviąją našlę.

Policijos nekvietė. Tuo labiau, kad kitą akimirką gatvele kaip kulka prašvilpė užpuolikų automobilis. Išgėrusi karštos arbatos ir galutinai atgavusi savitvardą, Inga grįžo į tuščius namus. Bet klaikinėti po juos nesiruošė. Sėdo prie telefono, ir po valandėlės atvažiavo stalių brigada. Dar po pusvalandžio firmos autobusiukas atvežė naujus vartus. Paskambino pažįstamai gėlininkei ir pagaliau susisiekė su kelionių agentūra.

Nudžiugo išgirdusi, kad jau rytoj gali kilti į Kiprą. Apsisprendė — išvažiuoja. Ir tokia mintis tarsi ant sparnų pakylėjo.

568

Griebėsi dar didesnių darbų. Išsikvietė dizainerį. Norinti pakeisti interjerą. Iš pagrindų. Kol jis apžiūrinėjo pirmąjį

aukštą, prie durų ėmė rikiuotis kelioniniai lagaminai. Lakstė

suplukusi, ir prakaito kvapas neerzino. Po šiurpios nakties, kuri jau atrodė tarsi keistas nuotykis, nuo balsų aidintis namas apiplovė širdį, bet kai prieš pietus atvykę krovinių gabenimo firmos darbininkai perpasakojo jai mieste nešiojamą naujieną, po krūtine tarsi kas akmenį pakabino. Lugeris nu

žudytas! Negyvai peiliu užbadytas kažkur aikštelėje prie autostrados. Pusšimtis dūrių peiliu... Mama!..

Visa nesava įslinko į vonią. Manė, verks, bet ne. Tik duris užsidarė ir pažvelgė į savo atvaizdą veidrodyje. Pablyškusi. Taip, blyški kaip popierius. Pačiupinėjo skruostą. Prisikišo arčiau. Tik tada įžiūrėjo rusvą taškelį — viską, kas liko nuo adatos prisilietimo. Stai koks likimas: jai — taškelis, o Lugeriui — nesuskaičiuojami dūriai. Skerdiena, brr!.. Kaip to džiūsnos kūne tiek vietos buvo? Mužikas, viską apie pinigus išklojo. Laimė, kad tik pusė jų tetilpo į šaldymo kamerą.

Kaip nujausdama savąją dalį paslėpė fazano narve, pro kurio landą galėjo prasmukti tik toks smulkių kaulų padaras kaip ji.

— Ponia Inga, jums skambina.

Ji krūptelėjo veidrodyje išvydusi moterišką veidą. Visų

pirma susidūrė su jos akimis. Dievaži, dingtelėjo, jog mato...

Živilę. Putlūs skruostai, juodų plaukų kupeta. Ir lūpų išlenkimas toks pat. Išties, gėlininkė turėjo nemaža panašumo su tuo atmintyje įsirėžusių veidu, tarsi srovė krečiančiu ją. Apskritai apkūnios moterys visada ją erzindavo.

— Kas skambina?

— Iš kelionių agentūros.

— A, štai kas!.. — ji lengviau atsikvėpė, ir mažas rūpestis iškreipė jos taisyklingas lūpas. — Eik, mieloji, paklausk tą žioplę, ar sužinojo, ko teiravausi...

569

— Ko teiravotės?

Inga pyktelėjo akimis. Bereikalingi klausimai, ypač moterų, ją nervindavo. Tokių moterų kaip ši, vos pradėjusi eiti namų tarnaitės ir, aišku, kaktusų prižiūrėtojos pareigas.

— Paklausk, ar sužinojo — auga ar ne toje kiaulių saloje kaktusai!

— Kaktusai?.. — išpūtė akis apskritaveidė, bet tuoj susigriebė: — Gerai, gerai, ponia Inga, paklausiu...

Sugrįžo po minutės.

— Sako, nieko nesužinojo.

— Tai ko skambina?

Inga nustūmė tarnaitę nuo durų ir švysčiodama plaukais nuskubėjo j vestibiulį, kur pora darbininkų įsirėžę tempė

meksikietišką ehinocactus ingiens link rūsio.

— Atsargiai! — ėmė šaukti iš tolo. — Dirbat atžagariomis rankomis. Bent spyglį nulaušite — apie uždarbį galėsite tik pasapnuoti.

Dėl atlygio tiek staliams, tiek naujų vartų meistrams nesi-smulkino. Išgirdusi kainas, nesusimąstydama padvigubino —

svarbu greitai ir kokybiškai. Todėl leido sau iš visos širdies kas žingsnis išsirėkti.

Staliai varstė naujas duris. Šarvuotas, su šešiais užraktais.

Patenkintos minos rodė, kad gyveno darbo pabaigos džiaugsmu. Bet pripuolusi Inga dūrė jiems pirštu virš galvų:

— O čia kas?.. Visą tinką nudaužėte!

Meistrai susižvalgė ir vienu balsu pragydo:

— Užtinkuosim, taip nepaliksim!..

— Kad nė dulkelės nerasčiau!.. — komandavo toliau ji. —

Ir baikite duris varstyti! Kaktusams labai kenkia skersvėjis!

— Supratom, gerbiamoji...

O čia dar toji gėlininkė. Mirksi sklaidydama užrašus, kur viskas juodu ant balto surašyta, kokio dėmesio reikia kiekvienai jos kaktusų rūšiai.

570

— Atsiprašau, ponia Inga, bet niekur nerandu, kada prasideda trichocereuso vegetacinis laikotarpis.

— Kurio? — ir pamačiusi, kad gėlininkė žiūri į ją nieko nesuprasdama, paaiškino: — Aš tokios rūšies kaktusų turiu beveik pusšimtį.

Si skubiai pasižiūrėjo į storą sąsiuvinį.

— Thelegonus, — perskaitė.

— Juos ir dabar reikia laistyti. Vos vos apipurkšti vandeniu. O be to, — pastvėrusi už rankos sutrikusią gėlininkę, privedė prie pirmo pasitaikiusio vazono su kaktusu, — žiūrėk. Matai lentelę? Čia viskas surašyta. Taip ir maniau, kad reikia surašyti nuo A iki Z, nes nežinia kokiai žioplei teks juos prižiūrėti! Kai tik išvažiuosiu, mieloji, sėsk studijuoti mano stebėjimo užrašų. Aš paskambinsiu iš Kipro ir išegzami-nuosiu tave. Ne už gražias akis tau moku porą tūkstančių

dolerių per mėnesį!.. Suklysi — pusę atlyginimo nubrauksiu, supratai?

Nelaukusi atsakymo, Inga paliko vėpsančią tarnaitę ir užbėgo laiptais į miegamąjį. Jau vidurdienis, o ji sklaidosi su chalatu! Miestą geriau palikti, kol nesutemo. Tik tamsoje jie drąsūs, prakeikti Zylės banditai. Nieko, nieko gero iš jų neliko, vienas tas Grušas. Švaistosi peiliu kaip pamišęs. Primityvas!

Chalatas šiugždėdamas nukrito po kojomis. Stovėjo vien su nėriniuotais apatiniais, kai atsargiai prasivėrė miegamojo durys. Ir čia ramybės nėra! Į ją žiūrėjo jaunuolis, kurio smakrą dengė meniška barzdelė. Dizaineris. Spoksojo pamiršęs, ko ketino klausti.

— Ko žiūri? — nekreipdama dėmesio Inga abiem rankom naršė po spintą. — Normalios panelės nesi matęs?

Jis kažką sumykė. Grakšti moteriška figūra jį pakerėjo, ir Inga pajuto, kaip joje bunda atlaidumas šiam jaunuoliui, bijančiam ir krustelėti. Drovūs vyrai lengviau sugundomi. Viskas atrodo labai tikroviškai.

571

— Užeik, ko stovi? — nusišypsojo ji, lupdama iš pakelio naujas pėdkelnes. — Norėjai ko nors paklausti?

Šypsenos padrąsintas, dizaineris įslinko į miegamąjį.

Niekaip negalėjo atsikratyti intymumo jausmo, todėl akimis šmirinėjo kur papuolė, tik ne tos šviesiaplaukės pusėn. Inga vikriai užsitempė kojines. Boluojantis liemuo dingo po šifono palaidinuke. Permatoma ir pernelyg trumpa, kad paslėptų dailiąsias kojas. Pagalvojusi apie tai, Inga nesulaikė šypsenos. Atsitraukė nuo spintos, bet dizaineris skubiai nusuko akis į sieną. Tarsi prieš savo valią užsižiūrėjo į nuotrauką rėmeliuose. Kol Inga persibraukė šukomis plaukus, jis stovėjo kaip įkaltas.

— O čia kas per paveikslas? — išsprūdo jam. — Neįtikėtinas spalvų derinys!

Inga patenkinta apvedė lūpas purpuriniu lūpdažiu.

— Tai žiedas. Ir ne paveikslas, o nuotrauka. Tikro kaktuso žiedas. Selenicereus grandiflorus — grožio tobulumas, taip sakant.

Iš atminties išplaukė vaizdas: nuostabioji reprodukcija ir Lugeris. Jie kažkuo panašūs. A, taip, toji barzdelė ir Lugerio ilgi plaukai. Primena tą dievybę, su kuria neturėjo nieko bendro. Ji vis dar ieško mesijo savo sielai, bet šis tipas ne jos skonio. Niekuomet nesižavėjo barzdotais vyrais, tegu ir su skysčiausia barzdele.

— Tu vedęs? — segdamasi auskarus netikėtai paklausė

Inga. Jis nustebęs pasižiūrėjo į ją. — Gali neatsakyti. Nevedęs. Tie, kurie domisi kaktusais, paprastai yra vienišiai.

— O jeigu ne? — lyg ir gudravo jaunuolis.

— Tada sako man komplimentus. Vedę — visi niekšai.

Tik žiūri, kaip savo žmoną išduoti ir pergulėti su kokia karve.

Šlykštynės...

— Na, jūs gal ir teisi. Aš šiaip jau laisvas vyriškis. Bet tai nesunku atspėti, juk ant mano rankos nėra vestuvinio žiedo.

572

— Aš jo niekada nemūvėjau, — sarkastiškai šyptelėjo Inga. — Sakyk, ko čia atsivilkai?

Šiurkštus tonas jj užgavo. Nustojo apžiūrinėti veidrodyje šmėžuojančią figūrą. Vėl pasijuto esąs viso labo dizaineris.

Tik dizaineris, gal net ne pats geriausias interjero specialistas.

Ir šitą savimi pasitikinčią poniutę teks nuvilti.

— Taip, kaip jūs sumąstėte, — pradėjo jis, — nieko neišeis. Kas šeši metrai eina perdenginio blokai, todėl pirmo aukšto paversti mene neįmanoma.

— Nusišnekate!.. Tam ir yra skirtos kolonos, kad laikytų

perdangas.

— Kolonos?

Ji patylėjo, kol prisimatavo auksinį žiedą su brangakmeniu. Briliantas, du su puse karato.

— Taip, statyti grynų gryniausio marmuro kolonas, —

žvilgtelėjo į lūpdažį. — O ten, kur nebus langų, turiu omeny galinę sieną, turi kaboti sunkios purpuro draperijos, prie storų paauksuotų virvių pritvirtintos. Vietoje grindų — jaspio akmuo, gražu?

— Kam tokia prabanga? — interjero specialistas buvo apj stulbęs. — Juk, ojojoi, kiek kainuos!

-— Neaikčiok! Pinigų aš turiu. Visada svajojau įsirengti Venecijos stiliaus menę. Jei nesugebi — pasiieškosiu kito.

— Ne, ne! Ką jūs! Aš visada žavėjausi Veroneze ir Rubensu, toks stilius man prie širdies.

— Tada ir užsičiaupk. Kiek norėsi avanso?

Jis sušnairavo. Suėmė į saują išpuoselėtą barzdelę.

— E... sunku pasakyti. Skaičiuoti reikia. Tokio keisto užsakymo dar nesu turėjęs.

— Tai tu, berneli, nebuvai susidūręs su tikra moterimi.

Tai tarusi, Inga atšlijo nuo veidrodžio. Susirado siaurą odinį sijoną, bet vilktis neskubėjo. Lyg matuodamasi pridengė juo kojas ir nerūpestingai šveitė atgal į spintą, lūžtančią 573

nuo drabužių pakabų. Įsmeigė akis į nuščiuvus} svečią. Šis žvilgtelėjo j sučirškusį telefoną. Suskambėjo ir nutilo. Kažkas apačioje kalbėjosi, o moters žvilgsnio užspeistas vaikinas bandė suvokti, ką jam sako keistai suspindusios blondinės akys.

Aštriais bruožais apdovanotas veidas sušvelnėjo. Taip pasikeitė, kad jis nejučiomis išraudo, o ji, lyg gėrėdamasi tokiu išti

žimu, grakščiai užkėlė vieną kojytę ant minkštos miegamojo lovos. Gundantis judesys...

— Ponia Inga, ponia Inga! — nelyg kas uždainavo koridoriuje.

— Kas dar? — piktai atsiliepė ji.

— Jums skambina. Pakelkite ragelį.

Nervingu mostu griebusi ragelį, kitu mostelėjimu paliepė

dizaineriui pasilikti.

— Alio...

— Ponia Dragūnienė?

Ji nurijo orą. Skambino pats policijos komisaras.

— Aš klausau!

— Buvote teisi, ponia Dragūnienė. Jis atnešė tą kasetę...

— Kokią kasetę? Kas?..

— Na, vaizdajuostę, jis paliko ją mums. Ir apie jus visokių nesąmonių prišnekėjo. Žodžiu, taip. Mašinų stovėjimo aikštelę Giruliuose žinote?.. Priešais „Pajūrio" poilsio namus?

— Aš nesiruošiu niekur važiuoti! — ji akimis susirado jaunuolį. Jis vėl stovėjo prie Selenicereus grandiflorus nuotraukos. — Esu užsiėmusi, labai... Ir išvis, kodėl Giruliai?.. Kodėl aš turėčiau trenktis per visą miestą? Juk galite atvežti čia, aš ne kokia mafiozė, o viso labo tik vargšė našlė. Ko jums bijoti? Be to, tokius pinigus moku!..

— Gerai jau, gerai! — skubiai nutildė ją kimus vyriškas balsas. — Kada galiu pasirodyti?

— Na... — nesąmoningai paglostė koją aukščiau kelio, —

po kokių poros valandų.

574

— Sutarta.

Ji padėjo ragelį. Jaunuolis vis tebestovėjo nusigręžęs į

sieną. Regis, toji nuotrauka jį domino labiau už viską pasaulyje. Griežta pečių linija, tiesi nugara. Iš sudėjimo panašus į

Apoloną. Ne veltui domisi Veroneze. Jei nuskustum tuos gyvplaukius nuo veido...

— Matau, niekaip negali atsitraukti nuo mano mylimiausio kaktuso žiedo, — tarsi pranešdama, jog eina artyn, tarė

ji. — Labai graži legenda apie jį sukurta. Meilės legenda...

Nori, papasakosiu?

*

Lipdamas iš automobilio Viktoras vos neprivėrė rožių. Pamiršo, kaip reikia laikyti gėles. Nedaug jų.

Keturios. Su didesne puokšte kažin ar susitvarkytų. Kaip ir su jauduliu, kuris ūmai išplito po visą kūną. Sustojo kaip įbestas. Stovėjo priešais namą, kylantį virš gatvės sutemų. Namą, kuriame gyveno Melita. Jo antrame aukšte degė langas, pro kurį jis žvelgdavo kamuojamas nežinomybės. Ir dabar taip pat į jį žvelgia. Laikas įveikti šį jausmą.

Gal paskambinti Melitai? Perspėti. Paklausti, ar verta...

Nerimas, amžinas sielos palydovas, vėl buvo šalia. Jo virpinamas nejučiomis imi galvoti, kaip viso to išvengti. Vaikiškų

akių ir žodžių. Kas be ko — ir žodžių, kurie, regis, veržiasi kartu su šviesa iš mažos virtuvės lango.

Rožės svyra, o ranka lyg sumedėjusi. Tie spygliai! Duria ir duria. Galop Viktoras susiprotėjo nuleisti gėles, tarsi visu kūnu pridengti jas nuo vėjo, kuris šuorais lėkė nuo gatvės ir pustė po kojomis birias lyg žvirgždas sniego kruopas. Įėjo pro 575

kiemo vartelius, ir miesto ūžesys prislopo. Paskutinės minutės, kai jis vienas. Lipo laiptais apie nieką nebegalvodamas, bet alsavimas pakopa po pakopos vis dažnėjo. Neryžtingumas apėmė jį prie pat durų. Už jų išgirdo balsus.

— O ten tikrai tikrai bus teta, kuri mane papudruos?

— Grimuotoja? Žinoma. Uždės tikrą teatrinį grimą.

— O lūpas, teta Melita?.. Juk kai kalbi, jos kruta, ir jei be nieko, tai nieks ir nematys...

Viktorą pasiekė juokas. Suprato — girdi smagų Melitos juoką. Tylomis nusišypsojo.

— Ak tu, gudruole!.. Gerai jau, gerai.

— Valiooo!

— Bet tik trupučiuką...

— Bet raudonai!..

— Matysime... Na ką, metas ruoštis. Tiek beliko iki spektaklio. Kur tu padėjai Mitilės suknelę?

Balsai nutilo. Viktoras luktelėjo, kol nurims vaikiškas trepsėjimas. Tada paspaudė skambutį. Nebuvo jokio garso, bet štai vėl tas padūkęs trepukavimas!.. Ji skuba prie durų.

Visas nutirpo. Ausis užgulė spengsmas, matė, kaip prasiveria vaizdas į prieškambarį. Jis žingtelėjo atgal, ir jo judesį sugavo melsvos akutės. Nuo to žvilgsnio per visą kūną nusirito karštas drebulys.

Maža mergaitė ant slenksčio. Apvalūs žandukai. Rausvi, lyg papudruoti. Dvi duobutės skruostuose. Lyg ir didesnė, nei įsivaizdavo. Bet kitą akimirką kažkas atsitiko. Veidukas tapo neapsakomai rimtas, o vaikiška burnytė sužioravo kaip žarija. Iš nuostabos? Iš baimės?

Apsisuko ir nulėkė. Nustraksėjo, kad net kruopščiai iššukuoti plaukai padulko.

— Tėtė!.. Mano tėtė atėjo!

Viktoras galėjo prisiekti, kad sapnuoja. Pernelyg sunki diena buvo. Kaip ir metai, kurie palengva palengva diena po 576

dienos laužė jj ir grūdino. Veltui vertė pasikeisti. Bet nuo to vaikiško šūksnio kažkas krūtinėje apsivertė. Stojo lygia lygia plokštuma. Deimantas, kuris suka aplink save pasaulį. Keičia žmones. Mirusius grąžina gyviesiems.

— Na ko stovi, užeik!

Melita šypsojosi. Dievaži, lyg būtų laukusi. Dovilės nesimatė. Pasislėpė?

Viktoras uždarė paskui save duris. Ji vilkėjo ta pačia juoda suknele, su kuria pirmąkart ją išvydo. Glotniai prigludusia, siekiančia kulkšnis, darančia jos eiseną gracingą. Ji priėjo, abiem rankom apsivijo jo kaklą. Su jauduliu pabučiavo į

skruostą. Ir tik po to išvydo rožes.

— Kokios gražios! — sušnibždėjo. — Bet kodėl keturios?

Negeras skaičius.

v

— Žinau, — Viktorui pasivaideno, kad prie vonios durų

švystelėjo tie šviesūs plaukučiai. — Vieną rožę atnešiau Dovilei. Juk jau tikra panelė užaugo. Eik, pakviesk ją.

Melita suėmė liaunomis rankomis tris rožes. Raudonas raudonas. Glausdama prie veido nuskubėjo virtuvėn.

— Dovile, bėk, vaikeli... — pasigirdo iš ten, — tėtis tavęs laukia.

Viktoras pritūpė. Stovėti pasidarė pernelyg sunku. Tuš

čias koridoriaus vaizdas išnyko. Pasigirdo trepsenimas, daug smulkių skubių žingsniukų. Mergaitė bėgo išskėtusi rankutes, ir gaivus vėjo gūsis pranešė, kad ji artėja. Išsigandęs pabruko gėlę už nugaros, ir štai kaktą, skruostą, akis apipuolė

švelnumas. Bučiniai. Lyg banga — bučiniai...

Krūptelėjo ir atsimerkė. Įsisvajojo!.. Jis tebetūpso sau vienui vienas, o prieš akis mirguoja rožė. Laiko ištiestoje rankoje pats nežinodamas, kiek tai trunka. O Melita stovi koridoriaus gale sunėrusi rankas už nugaros, lyg ką slėptų nuo jo sumišu-577

sio žvilgsnio. Ir Viktoras pamato, kaip suboluoja veidukas.

Taip. Dovilė jį stebi iš saugios priedangos. Žiūri smalsiai ir nepiktai. Labai smalsiai...

— Mes dar turime iki spektaklio truputį laiko, — kažkaip linksmai taria Melita. — Gal išgersime arbatos? Visi trys. Kaip tu manai, Dovile?

Niekis... Tu neverk... Aš ją sugausiu vėl... Jeigu kas tą paukštę rastumėte, prašom ją atiduoti mums... Ji mums reikalinga, kad būtume laimingi ateityje...

Uždanga ^

UDK 888.2-3

Ka 182

Kalėda, Edvinas

Ka 182 Pasmerkti: romanas / Edvinas Kalėda. - Vilnius: Naujoji Rosma, 2000. - 580 p.

ISBN 9986-958-43-1

Romanas „Pasmerkti" - tai paskutinioji lietuvių rašytojo Edvino Kalėdos trilogijos (I knyga „Nemylimi", II —

„Svetimi") knyga, kurioje autorius pažvelgia į pasaulį

Lietuvos mafijos autoritetų akimis. Čia didžiausia vertybė — pinigai, dėl jų vyksta žūtbūtinė kova, o nereikalingi žmonės paprasčiausiai „naikinami". Šiems žmonėms be-prasiveržiantis jausmas - trūkumas, kurio reikia išvengti ar atsikratyti. Tačiau autorius visgi palieka viltį — įžiebia jų

surambėjusiose širdyse meilės kibirkštį. Ar ši „žydroji paukštė" gali pakeisti pasmerktąjį pasaulį?

UDK 888.2-3

Edvinas Kalėda

PASMERKTI

Redaktore Nijolė Kvaraciejūtė

Viršelio dailininkas Sigitas Sniras Korektorė Kristina Peciukonienė

SL IP 98-1205. 2000 03 29. 18,125 sp. 1. Užsakymas 23. Išleido „Naujoji Rosma", A.Strazdelio g. 1, 2600 Vilnius. Spausdino UAB „Leidybos centras", A.Strazdelio g. 1, 2600 Vilnius