J U R G A I V A N A U S K A I T ö

M÷ nulio vaikai

TYTO ALBA

1

2

J U R G A I V A N A U S K A I T ö

M÷ nulio vaikai

R O M A N A S

V I L N I U S

3

UDK 888.2-34

I v-12

Viršelyje panaudotas

autor÷s

tapybos darbas

© Jurga Ivanauskait÷, 2004

© Ilona Kukenyt÷, viršelio

dizainas, 2004

© „Tyto alba“, 2004

ISBN 9986-16-342-0

4

Pirma dalis

Dar niekuomet pasaulis neatrod÷ toks svetimas ir priešiškas. It procesija pro šalį visu savo puošnumu praplauk÷ vasara - rytais, prapliumpančiais paš÷lusiu paukščių

čiulbesiu, žemuog÷mis kvepiančiais vidudieniais, šiltomis liūtimis, popietiniu čiobrelių snauduliu, purpuriniais saul÷lydžių

ežerais, prieblandoj švytinčiom lelijom, amalu, sidabriniam rūke prunkščiančiais arkliais, rasomis pažirusia m÷nesiena, jonvabaliais... Nesugeb÷jau, neįstengiau prie viso to prisid÷ti.

Rugs÷jo neprisimenu. Spalis, lapkritis pasitaik÷ kaip niekad šilti, saul÷ti. Medžiai gelto, raudo palengva ir primin÷

amžinosios ugnies liepsnas. Tas užsitęsęs, ryškus, žaižaruojantis, visiems tiek džiaugsmo suteikęs ruduo mane erzino lyg pamiršta išjungti šviesa, kai būnu baisiai pavargus ir norisi miego. Jis man k÷l÷ dirglų nerimą ir visai sutrikd÷ laiko pojūtį: praeitis išnyko, dabarties vietoj žioj÷jo tuštuma, ateities - neįsivaizdavau. Galiausiai ir pati gamta neteko j÷gų.

Buvo gruodis - nesibaigiantis ruduo, neprasidedanti žiema.

Nei lietaus, nei sniego, tik kiaurai smelkianti šlapdriba; v÷jas, nuobodulys, neviltis, nusitrynusios „Bitlų“ plokštel÷s, saul÷, trumpais spjūviais ap-5

t÷škianti raupsuotus, pūvančiais lapais, vandeningais blyškių

uogų šašais aptekusius medžius, skenduolio spalvos žolę ir balas, balas, kuriose plūduriavo purvino dangaus draiskanos.

Gruodžio aštuntoji...

Tau keista, kad, nusprendus daugiau nebegyvent, nuslinkau į Šeš÷lio iškeltas videomagnetofono krikštynas? Taip, aš

nor÷jau, kad visiems tai atrodytų keista! Apgalvojau kiekvieną paskutin÷s paros mirksnį, žodį, nutyl÷jimą, gestą, poelgį, nes žinojau: jie bus analizuojami ištisas dienas, savaites, net m÷nesius - nelygu, kas greičiau mane užmirš. Kr÷t÷ saldus drebulys, regint persimainiusius bičiulių veidus virš vonios, kur drungname rausvame skystyje plūduriuos baltas, tobulas, negyvas mano kūnas. Vakare paskambinsiu draugams, kad iš ryto užsuktų - šiaip sau, paplep÷ti! Jie klusniai ateis, spaus skambučio mygtuką, irzliai paklebens rankeną, neužrakintos durys atsivers... Jie slampin÷s po butą šūkčiodami, juokaudami, keikdamiesi, kuris nors net išdrįs įsibraut į žolel÷mis, prieskoniais, naftalinu ir senais drabužiais kvepiantį mano močiut÷s kambarį... Galų gale dirstel÷s vonion: jei tai bus Akvil÷ - ji tik tyliai aiktel÷jus teatrališka poza susmuks ant grindų; Nik÷ puls vaikiškon isterijon, sukvies kaimynus, skambins pažįstamiems nepažįstamiems, springdama aiškins, kas gi jai (ne man!) nutiko; Šeš÷lis švilpaudamas m÷gins ištraukt neįtik÷tinai pasunk÷jusį ir šaltą mano kūną iš vandens, o jo šuniškose akyse juoduos siaubas; Sigis, laidydamas nešvankybes, kvies miliciją, greitąją... Kieno nors pažadinta ar - instinktyviai pajutus namuose

mirtį,

vilkdama

ištinusias

kojas

atšliauš

vienmarškin÷ močiut÷. Jos susiraukšl÷jusiame ind÷niškame, kurtumo gaubtu apvožtame veide nebus galima įskaityti nei išgąsčio, nei nuostabos, nei pa-6

sipiktinimo. Močiut÷ greičiausiai tyl÷s, tampydama savo ilgą, ploną kaip virvagalys kaselę, čeps÷s bedante burna, o gal, nenormaliai garsiai žerdama švilpiančius žodžius, rypuos -

kokia aš durna ir besarmat÷ merga, o gal svies į vandenį žiupsnį

aitriai kvepiančių žolynų... Bet pirmiausia kiekvienam, kad ir kas jis būtų, užgniauš žadą. Nežinia, kada pirmąsyk pagalvojau apie savižudybę, nors iš vaikyst÷s jau pamenu porą savižudžių

(kaimyn÷ iššoko iš penkto aukšto, bet neužsimuš÷, o mamos bendradarbis - pasikor÷). Keista, kad iš visų mano vaikystę lyd÷jusių mirčių prisimenu tik šias dvi, nors pati savižudyb÷, rodos, nepadar÷ jokio įspūdžio. Bet jau daug metų leisdamasi mieguosna, patiriu tą palaimingą nenusakomą jausmą, kuris užplūs grimztant nebūtin, o ir pabudus galvoju apie mirtį. Būtent - savižudybę. Dabar, kai net pati gamta merd÷jo, beviltiškas nuovargis, nuobodulys buvo vienodai stiprūs ir rytą, ir dieną, ir vakare, ir pabudus vidurnaktį, o nuojauta, kad dar kas nors gali keistis, nebeapimdavo. Beprasmyb÷ smigte smigo į mane, giliau, giliau, giliau, jaučiau, kaip skylu...

Jau septintą valandą iš eil÷s veik nemirks÷dami klūpojom ant vynu sulieto kilimo prieš abejingą stabą -

televizorių, kuriame konvejeriu l÷k÷ videoįrašai - „Kazanova“,

„Paskutinis tango Paryžiuje“, „Kaligula“... Kai buvau maža, sykį sugedo karusel÷ - nebegal÷jo jos sustabdyti. Kai pažad÷tuoju penktuoju ratu kelion÷ nesibaig÷, skridau krykšdama iš džiaugsmo, bet veikiai iš paširdžių ÷m÷ kilti baim÷ ir šleikštulys, klykiau, žiaukčiodama ir springdama ašarom. Karuselei galų gale sustojus, mane vos atpl÷š÷ nuo kresno liūdno elnio - taip m÷šlungiškai buvau įsikirtus į jo apsilupin÷jusius ragus. Žem÷ siūbavo po kojom, pasaulis tebel÷k÷ ra-7

tu liedamasis į vientisą šlykščią masę ir atrod÷ tarsi mano pačios išvemtas. Dabar jaučiausi lygiai taip pat - videomeil÷s, videolaim÷s, videobaim÷s, videokančios, videomirtys sukosi uždaru, absurdišku, pasišlykšt÷jimą keliančiu ratu.

Staiga pasigirdo skardus nepertraukiamas telefono signalas - skambino, matyt, iš užmiesčio. Išjungęs televizoriaus garsą, Šeš÷lis kažką ilgai nervingai šauk÷ į

telefono ragelį. Ekrane lyg iš akvariumo ištrauktos brangios žuvys žiopčiojo, tamp÷si pankai, spazmiškai purtydami tylinčias gitaras. Vienas buvo apsivyniojęs riešus raudona blizgančia oda. Prisiminiau, kad šįvakar aš skutimosi peiliuku perr÷šiu kelias chiromantų įžiūr÷tas s÷km÷s linijas.

Šeš÷lis grįžo kambarin ir kažką burbtel÷jęs išjung÷

televizorių. Stojo visiška tyla. Negal÷dama suprast, ko gi visi smulkso, it vandens burnon prisis÷mę, leptel÷jau:

- Kod÷l gi karusel÷ sustojo? Važiuojam toliau! O gal Šeš÷lis nusprend÷ pasipelnyt? Kurgi matyta - aštuonias videovalandas už dyką?

Visi į mane sužiuro taip, lyg staiga būčiau virtus rupūže ar dar šlykštesniu padaru. Supratau, kad, plūduriuodama savo tobulu, baltu, negyvu kūnu kraujo vonioje, praleidau kažką svarbaus.

- Žmogus mir÷, o tu... - iškoš÷ Šeš÷lis, -...egoist÷ amžina...

O aš? Mane išpyl÷ karštis. Nejau aš pati nepasteb÷jau, kaip numiriau? Nejau nepajutus peržengiau ribą tarp tų kaip rožinis kasvakar kartojamų minčių apie mirtį ir pačios mirties? Dabar stebiu tą išsvajotą reakciją į savo mirtį? Viskas vyksta taip, kaip ir tik÷jaus: varginanti tyla, nuostaba, įtampa, neprisipažįstamas pavydas! Bet kam gi tada Šeš÷lis blošk÷ savo priekaištą?

8

- Blokas mir÷, - pasak÷ Ina, žvelgdama į mane taip, lyg būčiau kalčiausia d÷l Tavo mirties. Blokas?! Atleisk, bet aš

ničnieko nesupratau!

- Blokas seniai mir÷, - pareiškiau, - pus÷ amžiaus jau tikrai pra÷jo...

-Tavo juokeliai, Anita, visai ne vietoj, - Šeš÷lis iš pykčio taip gūžtel÷jo pečiais, kad net visi sąnariai sutrašk÷jo.

Man n÷ į galvą neat÷jo iš ko nors šaipytis - niekad nem÷-

gau ir nemok÷jau juokaut. Aš dažnai pasijuntu užvožta kaž-

kokiu milžinišku, garso nepraleidžiančiu, vaizdus iškraipančiu stiklainiu. Tai atsitinka kaip tik tuomet, kai būtinai reikia reaguoti į aplinką: nusijuokt klausantis anekdotų, šyptel÷t išgirdus komplimentą, aikčiot d÷l pašnekovo ligos, pa-sisveikint su kadaise mane myl÷jusiu žmogum, pamojuot draug÷s vaikui ir deramai piktintis, kai ji tauškia apie kivirčus su vyru ar anyta. Tuomet jaučiuos lyg iškritus iš laiko t÷km÷s ir atrodo, kad visas mano gyvenimas eina su perio-diškai pasikartojančiom tuštumom...

- Na, tu gal jo ir nepažįsti, - galiausiai teik÷s paaiškint Šeš÷lis, - toks Gedas, Gediminas. Buvo žiauriai panašus į

Aleksandrą Bloką, užtat jį taip ir vadino. Su viena filmavimo grupe nusitrenk÷ į Kaukazą, ten atseit įsidarbino kažkokioj meteorologijos stoty. O dabar paskambino toks bičas ir pasak÷, kad Blokas žuvo. Užsimuš÷ tuose sušiktuose kalnuose. Tris m÷nesius buvo laikomas „dingusiu be žinios“ ar - „nežinia kur esančiu“, o dabar atseit - terminui praslinkus - mirusiu.

Spengiant mirtinai tylai, Šeš÷lis raus÷s savo stalčiuose, ištrauk÷ kelias d÷želes su skaidr÷mis, amžinybę jose kažko ieškojo, surado, pakabino ant sienos sulamdytą paklodę, užgesino šviesą. öm÷ zirzti diaprojektorius. Neryškus švie-9

sos keturkampis suspurd÷jo ant lubų, trūkčiodamas nusileido ant sienos, nusliuog÷ suglumusiais veidais ir ÷m÷

krūpčiot ant paklod÷s. Aš užsimerkiau. O atsimerkus išvydau Tavo veidą - blausų, neryškų, gal skaidr÷ buvo blogos kokyb÷s, gal trukd÷ Tau uždegtos žvakut÷s liepsnel÷, gal tod÷l, kad viską mačiau pro ašaras. Tavo veidas man pasirod÷ nuostabiai gerai pažįstamas. Anaiptol ne tod÷l, kad tikrai pasirodei neįtik÷tinai panašus į jauną Aleksandrą Bloką. Staiga supratau, kad Tave myliu.

Brakštel÷jimas - sekund÷ tamsos - v÷l brakštel÷jimas - Tu stovi kalnų fone pusnuogis, tik su nutrintais ligi baltumo džinsais, basas, šypsais. Šalimais tupi maža mergyt÷

raudona taškuota suknele ir laiko puodynę. Aš visada Tave myl÷ jau. Brakštel÷jimas, sekund÷ tamsos, brakštel÷jimas -

Tavo melancholiškas veidas susiraukšl÷jusioj paklod÷j. Aš

visada Tave myl÷ siu. Šeš÷lis užpūt÷ žvakę. Tavo veidas truputį paryšk÷jo toj tvankioj tamsoj su keistu ornamentu išsid÷sčiusiais cigarečių žibur÷liais. Staiga kažkas pokštel÷jo, kambarį užliejo juoduma ir aitrus svylančios gumos kvapas.

- Velniava, tas prakeiktas aparatas perdeg÷! Kad jį kur peklon, - sumurm÷jo Šeš÷lis, v÷l degdamas žvakę, kurios liepsna ÷m÷ plaktis kaip drugelis į stiklą.

Aš pašokau. Iš visų j÷gų delnais spausdama smilkinius, it taip būtų įmanoma galvoj išsaugot Tavo atvaizdą, pasileidau durų link. Nežinau, kaip atsidūriau gatv÷j. Tai geriau pamena mano p÷dos: ant grindų susiraitę draugų kūnai, kažkokios šuk÷s, pelenin÷, puodeliai, lipnaus skysčio balut÷, gauruotas kilimas, parketas, linoleumas, dygus tartum inkvizicijos išrastas įrenginys kojoms valytis, ledinis cementas, laiptai - viena, dvi, trys, keturios, penkios, šešios, sep-10

tynios pakopos, barškančios geležin÷s grotel÷s, v÷l laiptai -

vienas, du, trys ir - šaltas svilinantis sniegas! Taip - sniegas! Merd÷jimas baig÷s! Aš pasileidau strimgalviais garsiai kartodama Tavo vardą: Gedai, Gedaaai, Gediminai, Gediimiinaaii! Aplink mane kaip dideli balti uodai grūdo čiulkinį snaig÷s. O, paskiau aš parklupau apimta siaubingo džiaugsmo, gal - džiugaus siaubo, kad myliu, myliu, MYLIU

Tave! Merd÷jimas baig÷si. Mane pasivijo Šeš÷lis. Nori, paklausyk, kaip jis visa tai pasakotų:

- Tai va, chebra, šak÷s! Toji paklaik÷l÷ Nita basut÷l÷

ištrūko laukan. Na, argi tai kojin÷s - toks juodas tinklas kaip Lotreko kabaretinių mergų?! Liuoks÷jo rankom suspaudus galvą, žliumbdama, šaukdama Gedo vardą. Nors nusišauk -

nebūčiau patik÷jęs, kad ji gali tiek draskytis ar - darkytis d÷l kažkokio sumauto Gedo! Žinokit, didesn÷s egoist÷s visam pasauly nerasi! Šak÷s! Tik spokso kaip sfinksas ir kaifuoja pati nuo savęs! Ai, tiesa! Kažkur skaičiau ir, žinokit, šventai tikiu, kad n÷ra egoistiškesnio akto už

žliumbimą kam nors mirus. Taip, chebra, tada gailimasi tik savęs! Tai va, Nita, plev÷suodama žydra suknele ir peroksidin÷m garbanom, skuod÷ į aidinčią nuo kylančio šalčio naktį - ak!! Šak÷s! Tiesiog — kadras iš lietuviško filmo.

Staiga ji sustojo ir taip l÷tai l÷tai ÷m÷ smukt ant apsnigto šaligatvio. Tada prib÷gau aš ir, pagal scenarijų, stv÷riau ją į

gl÷bį. Maniau, kad Nita iki galo tęs savo patetišką isteriją.

Kandžiosis, draskysis, šauks. Bet ji tik suinkšt÷, apkabino man kaklą ir aprimo. Šak÷s, chebra! Nunešiau Nitą atgal, lydimas iš kažkur išdygusių patologiškų smalsuolių minios.

Prie laukujų durų jau spiet÷si apgirtus nuo stiprių įspūdžių

mano chebra. „Nešdinkit÷s visi peklon, - suriaumojau, -

11

medžiagos apmąstymams ir pliurpalams užteks m÷nesiui. Gedka užsimuš÷! Ne bet kur - kalnuose! Romantika!! Nita iš to skausmo pusnuog÷ vaitodama voliojos po sniegą!!! Kaifas pasukt smegenis, kas gi, po šimts, tarp jųdviejų buvo?!“ Niekas, aišku, n÷ neman÷ skirstytis. Visi - ir maniškiai mankurtai, ir tie debilai iš gatv÷s - spiet÷si aplinkui nutaisę idiotiškiausius snukius. Kretinai neraliuoti, mat jautruoliais apsimeta! Nors, aišku, n÷ nutaisyt tų idiotiškų snukių nereik÷jo. Ypatingose situacijose, sako išminčiai, tikroji žmogaus prigimtis išlenda kaip yla iš maišo. Taip taip! Na, ir jei ta situacij÷l÷ ramiam mūsų gyvenimo užuteky buvo ypatinga, tai - pirst - ir išlenda stulbinantis visų idiotiškumas! Šak÷s!

Nusispjovęs į visus ir viską nutempiau Nitą vonios kambarin. Ją pasodinau prie radiatoriaus ir prad÷jau leist į

vonią karštą vandenį. Nita kiurksojo užsimerkus ir neva skausmingai šypsojo! Viskas pagal scenarijų! Puoliau nurengin÷t suknelę, kuri, irgi pagal scenarijų, perplyšo. O Ni-ta ÷m÷ šiurpiai kalent dantimis. Apatinius drabuž÷lius nusimet÷ pati. Stov÷jo nuoga, baršk÷dama dantimis ir baisiausiai susikaupus, l÷tai nusisegin÷jo karolius, karoliukus, grandin÷les, mov÷si begalybę apyrankių ir žiedų. D÷btel÷jo į mane laukin÷s kat÷s žvilgsniu - šak÷s, chebra, šitą ji moka!

Pliumptel÷jo į karštą vonią ir kaipmat atkuto. „Tik nem÷-

gink nusirengin÷t ir maudytis su manim kartu, - prakoš÷

užkimusiu balsu, - apskritai - eik iš čia. Girdi - eik velniop!“ Aš n÷ nemaniau eit velniop, o atsis÷dęs ant vonios krašto užsirūkiau. Ji liov÷si kalent dantim, dreb÷t, šypsot ir net kūkčiot. Steb÷jo, taip taip, chebra, įsid÷m÷kit - ne žiū-

r÷jo, o steb÷jo mane kaip visuomet įd÷miai, pašaipiai, iš aukšto.

Atseit lyg būtų įkirtus kokią niekam neprieinamą pa-12

slaptį, burtažodį ar šiaip tur÷tų iš eilinių mirtingųjų skiriančią galią. Šak÷s!

Žinokit, ji buvo pritrenkiamai graži. Taip taip! Ir dar tur÷jo talentą naudotis savo išvaizda. Su savo plaukais, oda, antakiais, akimis, lūpom, kojom, rankom, nagais ji elg÷si kaip genialus menininkas! Taip, nežvenkit! Bet jos žvilgsny nebuvo gražiųjų pranašumo prieš vidutiniuosius ar negražiuosius. N÷ išmintingųjų paniekos kvailiams. Tose plačiai atvertose l÷l÷s akyse glūd÷jo kur kas daugiau.

Atrod÷, lyg Nita būtų prisilietusi prie absoliuto - va kur šuo pakastas! N÷ velnio aš neskiedžiu! Nors visa kita joje bylojo, kad jokio absoliuto ji n÷ra n÷ uosčius, vargu ar žino jį

egzistuojant, jei išvis, cha cha, jis yra! Bet, chebra, toks spoksojimas erzina; velniai griebtų, kaip erzina! „Na, klok, -

pasakiau, matydamas, kad ji jau visai atsipeik÷jo, - kas gi buvo tarp tavęs ir amžiną jam atilsį Gedimino Bloko? Kiek sykių judu pergul÷jot? Tokią isteriją suk÷lei, lyg šimtus metų

būtum÷t gyvenę meil÷j ir sandoroj!“ — „Kvaily, — atšov÷ ji,

— eik velniop iš čia! Berniukams nedera spoksot į nuogas besimaudančias mergaites. Negražu! Nepadoru! Fui, kaka! G÷-

da pel÷da!“ Ji jau porą metų pozavo aktus mūsų institute.

Per tiek laiko jos nuogą kūną pažinojau kur kas geriau nei savąjį. „Būk džentelmenas, - pridūr÷, šlapia ranka plekš-

tel÷dama man per skruostą, - atitempk arbatyt÷s su konjak÷liu. Noriu sušilt, Šeš÷liuk!“ Oi, chebra, tą sušiktą pravardę - Šeš÷lis - irgi per ją priseg÷! Esu atseit jos šeš÷lis -

nors mirk iš juoko...

Šeš÷lis išslinko atnešt arbatos. Negal÷jau atsikratyt jausmo, kad taip sykį jau vyko: nuoga visu savo ilgu kūnu tysojau vonioj, tik aš buvau mirus, o vanduo - kraujo spalvos.

13

Dabar aš troškau tik vieno - gyvent! Myl÷ t, myl÷ t, myl÷ t Tave! Tūkstančiais raudonų kaspinų Tu pririšai mane prie visų šio pasaulio medžių, ir nieks nepaj÷gs jų perkirpt.

Šito stebuklo aš laukiau ištisus dvidešimt šešerius metus, tik mudu truputį prasilenk÷m - numirei Tu, nors mirt tur÷jau aš. O gal numirt tur÷jom abu?!

Grįžo Šeš÷lis. Drebančioj rankoj laik÷ baisiai dailų

puodelį. Jo šuniškai atsidavusios akys ir provokuojamai nederantys rausvam veidui Salvadoro Dali ūsai k÷l÷

nenumaldomą norą tą puodelį sukult. Siurbtel÷jau gurkšnelį arbatos - ji pasirod÷ persaldyta - ir išpyliau vonion.

- Pagail÷jai konjako, - pasakiau ir prad÷jau rengtis.

- Sausas įstatymas, - numyk÷ Šeš÷lis, glausdamasis prie manęs atgrasiu baramo šuns judesiu ir m÷gindamas apkabint.

Nu÷jau kambarin. Briusas Springstinas dainavo apie Pažad÷tąją žemę, o visi kalb÷jo apie Tave. Staiga vienas man visiškai nepažįstamas vaikinukas, rodos, vardu Saulius, išjung÷ pafą, paseilinęs pirštą užspaud÷ žvak÷s liepsną ir, kai kambarį aps÷m÷ perregima tamsa, ÷m÷ pasakoti.

- Netikiu, kad jis mir÷. Netikiu, kad jis užsimuš÷. Dingo be žinios - taip! Aš net mačiau, kaip jis dingo! Net dieną galiu pasakyti - rugpjūčio dvidešimt ketvirta. Tada kaip tik buvau Kaukaze pas vieną savo draugelį, išmanantį visus mokymus, kokius tik dav÷ pasauliui Indija: jogą, svarą, tantrizmą, budizmą, hinduizmą ir taip toliau. Tas Pavlikas priklaus÷ kažkokiai oficialiai Ryšių su Indija draugijai, grojo klasikin÷s indų muzikos ansamblyje, ir visokie nereg÷ti instrumentai jam pyl÷si kaip iš gausyb÷s rago. D÷l tų instrumentų, o būtent - sitaro, kurių Pavlikas jau tur÷-

14

jo tris, ir vieną aš tik÷jaus iškaulyti (už pinigus, suprantama), trankiausi į Kaukazą. Pavlikas pasistat÷ sau trobelytę kažkokio kaimeliūkščio pašon÷j, uždarbiaudavo tai bud÷damas gaisrin÷s bokšte, tai remontuodamas kelius, tai ganydamas gyvul÷lius. Visą likusį laiką jis fanatiškai grojo visomis savo vinomis, tampūromis, sitarais, tablomis ir mrindangomis, atkeliavusiomis tiesiai iš

Bomb÷jaus, Kalkutos ar Varanasio. Tą vargšą Pavliką visi kažkod÷l vadino Sizifu, nors jis, suprantama, baisiai siuto ir dar sak÷si esąs Vagifas. Tai va! Tur÷kit kantryb÷s, palengva prieisim ir prie Bloko; kaip klasikiniam detektyve arba gerai s urežisuotam koncerte - žvaigžd÷s pabaigai, kad publika neišsisklaidytų. Tur÷kit kantryb÷s, ponios ir ponai, visos šios detal÷s yra labai svarbios Bloko dingimo bylai! Sizifo trobelyt÷, patys suprantat, dar÷

pritrenkiantį įspūdį. Įsivaizduokit, toks mažytis, prilipdytas prie skardžio it kregždžių lizdas, suklypęs nameliukas, apaugęs kažkokiais secesiniais vijokliais geltonais, l÷kšt÷s didumo žiedais. Išlinkęs vidun, galva remdamas lubas, patenki į vieną vienintelį kambariūkštį, verste užverstą instrumentais ir visokia kitokia egzotika; tikri svetimkūniai čia atrod÷ patefonas, magnetofonas ir televizorius

„Šilelis“. Pro mažytį langelį, užgožtą tų kraupiai geltonų

žiedų, mat÷si gilia įloma tekantis upeliukas. Įsid÷m÷kit kiekvieną detalę, ponios ir ponai! Per trejus mudviejų

nesimatymo metus Sizifas buvo gerokai pasikeitęs, juokingai suind÷jęs, įdegęs, sulysęs, užsiželdinęs ūsus, barzdą, o šviesūs plaukai ir m÷lynos arti viena kitos susodintos akys taip pat atrod÷ svetimkūniai.

Brangieji, aš puikiausiai žinau, kad mes kalbame apie Bloką, o ne apie Sizifą; taigi nereikia kas minutę man šito pri-15

mint. Tai va... Ar žinot, kokį testą duoda Oksforde stojantiems įteisę? Ponios ir ponai, įsid÷m÷kit kiekvieną detalę: XVIII a. pabaiga, Anglija, ruduo, lietinga naktis.

Keliu iš Londono į Birmingamą važiuoja karieta, ji sustoja nakvyn÷s namuose. Iš karietos išlipa moteris su juodu vualiu ir vyras. Portj÷ juos apgyvendina antrame aukšte -

vyrą koridoriaus pradžioje, moterį - gale, taigi -

skirtinguose kambariuose. Apie trečią valandą pasigirsta siaubingas riksmas moters kambaryje ir greiti žingsniai per visą koridorių. Po kiek laiko portj÷, užlipęs į antrą aukštą, abu kambarius randa tuščius. Vyras ir moteris dingo. Rytą iš

Londono atskub÷jusiai policijai nieko nepavyksta nustatyti!

Tai va, brangieji, kas gi atsitiko? Jei per penkias minutes, užduodamas klausimus, į kuriuos atsakoma tik „taip“

arba „ne“, neišaiškinsi, matysi Oksfordo teis÷s fakultetą kaip savo ausis. Baisiai įdomus žaidimas, aš kelissyk su visa kompanija kiauras naktis pras÷d÷jau sp÷liodamas...

Na gerai jau, gerai, n÷ velnio aš neužsimirštu. Dar truputį

kantryb÷s ir pasirodys Blokas! Tai va!.. Atvirai sakant, tas Sizifas man nepatiko. Aš labai greitai įsitikinau, kad ne tik patefonas, magnetofonas, telikas, šviesūs plaukai, akys, bet ir jis pats yra svetimkūnis toje atmosferoje, kurioje plū-

duriavo. Jis buvo dirglus, irzlus, piktas, rod÷s, gyvena ne kalnuose, tyloje, erdv÷je, susikaupęs, ramus, o didmiestyje, virš metro, šalia geležinkelio, l÷ktuvų kilimo ir nusileidimo zonoje, komunaliniam bute su nuolat pankroką klausan-

čiais kaimynais. Jei Sizifui grojant kambarin įslinkdavo katinas Sidharta ir imdavo meiliai trintis savo šeimininkui aplink kojas, tas stulbinama j÷ga spirdavo vargšą žv÷riūkštį

laukan. O jei grojimą, neduok Dieve, pertraukdavo aršus 16

aviganio Kšatrijo ams÷jimas, Sizifas keikdamasis puldavo laukan ir mesdavo į nustebusį šun÷ką akmenį ar šiaip kas po ranka papuola. Aš jau nekalbu apie tai, kaip jis melždavo savo ožką Avidją...

Na gerai jau, gerai, matau, jūs tuoj mane į gabal÷lius supl÷šysit! Taigi Blokas: jis dirbo kažkokioj meteorologijos stoty, atleiskite, nesiaiškinau, kokias pareigas jis ten ÷jo. Su Sizifu juodu buvo kaimynai, teskiriami kokių dviejų trijų

kilometrų. Blokas retkarčiais atslinkdavo pas Sizifą pasiklausyt muzik÷l÷s ir pats pagrot, neprastai pūt÷ išilginę fleitą, visai pakenčiamai muš÷ tablą, bet didžiausią įspūdį man padar÷, kaip jis dainuoja. Žinot ką - ogi lietuvių liaudies dainas! Blokas mok÷jo nežmoniškai daug dainų tekstų ir dainavo visas pagal vieną ir tą pačią tęsiamą, graudžią mo-notonišką melodiją arba pritariant Diukui Elingtonui, Raviui Šanharui ar Davidui Oistrachui. Nesijuokit, tai jam išeidavo puikiai, nes Blokas kažkaip ypatingai jaut÷ dainų

dvasią, netgi, sakyčiau, - tautos dvasią. Kartais jo klausantis man toptel÷davo, kad visi tie sitarai, rytietiška ir vaka-rietiška egzotika, svetimos tiesos, aib÷ svetimų dalykų, kuriais mes žavim÷s, t÷ra aplinkinis kelias... aplinkinis kelias į... velnias žino, į absoliutą ar ką... Suprantat? Tiesiog dabar man akyse stovi Gedas, graudžiai traukiantis, pritariant vakarinei ragai:

...Ant tos šakel÷ s strazdo kojos prišalo.

Tek÷ k, saulele, per žalią girią , Tirpink strazdo kojeles.

Nuo strazdo kojų ledai lū žin÷ jo, Vanden÷ liai tek÷ jo...

17

Iš viso, stebint tą jūsų Bloką, man galvoje visą laiką sukosi viena mintis: „Jaučiasi kaip žuvis vandeny...“

Suprantat? Jis tikrai buvo toks, jaut÷si Sizifo trobelyt÷je (ir visur kitur) lyg savo namuose, buvo kažkoks vientisas, neatsiejamas nuo kalnų, nuo dangaus, nuo muzikos. Visa, ką Gedas dar÷, nesvarbu, ar kuteno Sidhartai pakaklę, ar grojo fleita, ar skald÷ malkas, ar kalb÷jo apie naujausius Amir Khano įrašus, ar mauk÷ siaubingo skonio naminę, ar s÷d÷jo medituodamas - visa atrod÷ vienintel÷ ir tik jam tinkama veikla. Tai va... Prašom paploti katučių, nes tuoj prasid÷s pats įdomumas.

Vieną naktį, pilnaties proga, mes nusprend÷me pasidaryti sau šventę, ligi soties pasiklausyti įrašų ir Sizifo grojimo (pastaroji priemon÷ nebuvo jau tokia maloni). Mudu su Bloku dar ir g÷r÷me kažkokius saldžius vietin÷s gamybos antpilus, o Sizifas jau antrą m÷nesį vegetavo - mito vien vaisiais, riešutais bei vandeniu su medumi. Tai va... Blokas, rodos, buvo truputį įsimyl÷jęs, žinot ką - ogi m÷nulį!

Kiūtojome prie mažojo langelio, o m÷nulis, milžiniškas, rausvas, hipnotizuojantis, spoksojo į mus. „Šiurpus padaras, ar ne, - mirktel÷jo Gedas m÷nulio pus÷n, - įsivaizduoji, kai kuriose kalbose tai ne „jis“, o „ji“. Košmaras, a? Vos galo negavau skaitydamas Oskaro Vaildo „Salome“, - ir jis ÷m÷

cituoti, keisdamas balso tembrą ir intonacijas. Tos rafinuotos, klaikios, erotiškos fraz÷s padar÷ man pritrenkiantį įspūdį, negal÷jau atsikratyti minties, kad jos kaip kokie užkalb÷jimai prisid÷jo prie Gedo paslaptingo dingimo. Tik pamanykit - „m÷nulis - kaip mirusios moters ranka, siekianti prisidengti įkap÷mis“, „m÷nulis - kaip beprot÷ nuoga moteris, visur ieškanti meilužių“, „m÷nulis - nekalta mergel÷, 18

nesutepta, n÷ sykio neatsidavus jokiam vyrui...“ Gedas kaifavo nuo kiekvieno žodžio, m÷gavosi tuo, kad jie ir mane taip stipriai tarsi narkotikai veikia. Staiga jis nusikvatojo, skambiai, vaikiškai, ir pareišk÷: „Genialus tipas tas Oskaras Vaildas, ar ne? Pasiutusiai genialus, iškart jam atsiduočiau...“ Čia jį sudraud÷ Sizifas: „Blokai, jei kalb÷si tokias šlykštybes - teks išeiti. Mano namuose taip nesielgiama. Ir tai jau leidžiu jums gerti, o jei norit aptarin÷ti visokiausias patologijas - susiraskit kitą vietą.

Mes juk susitar÷m klausytis muzikos...“ Gedas triskart galva suduodamas į žemę sucyp÷ plonu balsu: „Namu Amida Butsu, ar kaip ten kartoja tos Selindžerio mergait÷s...

Atleisk man, neišman÷liui žem÷s kirminui, drįsusiam įsilaužti į šią muzikos šventovę, - balsas tapo tiesiog spiegiantis, m÷gdžiojantis pratisą kūkčiojimą, bet staiga jis labai dalykiškai užbaig÷: - Na, važiuojam!“

Sizifas įjung÷ magnetofoną, kai pasigirdo pirmieji ragos, garbinančios pilnatį, garsai, susirišo ilgus riebaluotus plaukus į uodeg÷lę, pasi÷m÷ sitarą, susirait÷ ant pagalv÷lių ir

÷m÷ groti, n÷ sekunde neatsilikdamas nuo Ravio Šanharo (esą taip užvis geriausia mokytis). Tai va... Muzika pripild÷

visą mažojo kambar÷lio erdvę, atrod÷ - ji griauna namo sienas, drasko geltonuosius vijoklius, it nevaldoma lavina ple-

čiasi, plūsta, nušluodama, panardindama, paskandindama viską aplinkui. Šį sykį, kad ir kaip keista, ir Sizifas grojo puikiai, jis atsipalaidavo, atsidav÷ garsų srautui, pats tapo muzika. Aš jaučiau kažkokius keistus gūsius, lyg ir požemi-nius smūgius, man net dingtel÷jo, kad prasideda žem÷s dreb÷jimas ar dar kokia velniava. Suprantat? Blokas s÷d÷jo už-

simerkęs, atlošęs galvą, truputį prav÷ręs lūpas ir kartkar-19

čiais krūpčiojo, it jį kas stumdytų. Muzika tiršt÷jo, tvenk÷si į

vieną veik materialų kūną, rodos, įgavo daugyb÷s atmosferų

sl÷gimą, tapo kieta koncentruota energija. Dabar ji nebebuvo visur esanti ir visa apimanti. Muzika lakiojo po kambarį it kamuolinis žaibas, beveik gal÷jai ją sekti akimis. Tai va... Man

÷m÷ darytis kažkaip nejauku, stojausi išeiti laukan savo reikalu, ir staiga ta skambanti kondensuota muzikos substancija praūž÷ pro mane. Aš vos išsilaikiau ant kojų; mane perliejo lyg stipria elektros srove, užgniauž÷ kvapą, ÷m÷ mausti pa-

širdžiuose; pažvelgiau į Sizifą ir kaip tik tuo momentu jis dingo.

Taip, dingo! Suprantat, štai taip, lyg sprigtu kas degtukų

d÷žutę būtų nusviedęs nuo stalo - net garsas panašus! Buvo Sizifas - sprigt - ir neb÷r, tik sitaras liko!

Na, bet jus, gerbiamieji, žinoma, domina Blokas.

Prisipažinsiu, taip netik÷tai dingus Sizifui, aš strimgalviais n÷riau lauk, l÷kiau kaip akis išdegęs, lydimas isteriško viso kaimo šunų skalijimo. O dar tas m÷nulis - klaikus, milžiniškas, raudonas, niekur nuo jo nepasisl÷psi, suprantat - niekur! Galiausiai aš kritau į šaltą žolę ir užsirūkiau. Sudūmijau veik visą pakelį. Dar÷si pragariškai šalta, aplinkui plak÷si nenusakomo dydžio naktiniai drugiai, uodai ir šikšnosparniai, lyg pasprukę iš kokio siaubo filmo.

M÷ginau susisukti po kokiu krūmu ir užmigti, bet... na, tiek to, nepasakosiu jums visų savo kančių... Jus gi domina tik Blokas! Tai va, apie šeštą valandą ryto aš parsivilkau Sizifo trobel÷n - ji buvo tuščia. Tikriau, visi daiktai, nors truput÷lį ir išvartyti, buvo savo vietose, tačiau nei Sizifo, nei Bloko - n÷ kvapo! Tada aš tekinas nukūriau į Gedo metereolo... tpfu, koks sunkus žodis, meteorologijos stotį.

Ten jo lauk÷ mergyt÷ su pieno puodyne, ta pati, kurią mat÷t skaidr÷je, ir dar kažkokie ti-20

pai... Nei Blokas, nei Sizifas neatsirado nei tą, nei kitą dieną.

Tada aš pranešiau milicijai. Atl÷k÷ įniršus gelb÷jimo ekspedi-cija, mal÷si po kalnus visą savaitę, bet, suprantama, nieko nepeš÷. Tai va... Aš jiems m÷ginau aiškinti apie muziką, kaip ji susitelk÷ į kažkokį pragaro ar dangaus, kad jį kur šimts, gniužulą, kuris dav÷si po kambarį iš pradžių nusviesdamas Sizifą, o paskui - Bloką... Man buvo atkirsta, kad reikia mažiau gerti, o jei jau geri, tai nesitrankyti nusipylus naktimis po kalnus. Buvo nuspręsta, kad Pavlikas su Gediminu girtut÷liai kur nors nuklydo, paskiau atsirado prielaida, kad - ne tik nuklydo, bet ir nugarm÷jo į kokią prarają. Na, ir kaip matot, po trijų m÷nesių ši prielaida tapo neginčijamu faktu, „dingę be žinios“ tapo mirusiais. Aš savom akim mačiau, kaip dingo Sizifas, ir galiu galvą guldyti, kad Gedui nutiko lygiai tas pats!

Toji muzika raudonoje m÷nesienoje... Kur ji juos nusvied÷, ar jie gyvi, ar TEN egzistuoja sąvoka „gyvi“, ar TEN iš viso kas nors egzistuoja... Nežinau. Bet kad savo dingimo naktį į

jokius kalnus Blokas n÷jo, galiu prisiekt!

Sauliui baigus, kambary pasidar÷ tylu kaip akvariume. Mane v÷l ÷m÷ kr÷st drebulys. Nu÷jau į vonią, nes nor÷jau pabūt viena, tik su Tavim. Bet iš paskos, žinoma, atiturseno Šeš÷lis ir, nesp÷jus man užkabint durų, įslinko vonion.

- Neklausyk tu to Sauliaus, - pareišk÷ jis, paleisdamas šaltą vandenį ir puldamas rieškučiom gert, - taip taip! Mala žmog÷nas kažkokius niekus, tauzija velniasžin ką, o jūs visi tupit išsižioję, ausis pastatę - šak÷s! - Nuo vandens jo ūsai nukabo kaip sulytų žv÷riūkščių uodegos, o vaikiškas veidas dar labiau paraudo. Jis sučeps÷jo, apsilaiž÷, purkštel÷jo - v÷l visai kaip šuo.

21

- O ką apie jį gal÷tum papasakot tu? - paklausiau, vos tverdama pykčiu. (Negaliu pakęsti, kai kas per j÷gą brau-nasi į mano vienatvę.) - Judu, rodos, buvot geri draugai...

- Atseit! Na, Vilniuj - visi pažįstami, kokie jau ten draugai... Važiavau pas vieną bičą į tą meteorologijos stotį. Jis, pasirodo, paspruko, nes nervukai vienatv÷s neišlaik÷. Vietoj jo radau Gedą. Trenkiaus tokią tolybę, kad pagyvenčiau palaimingoj kalnų tylumoj, ramyb÷j, patapyčiau vienatv÷j...

Bet kur jau ten! - Šeš÷lis beviltiškai mostel÷jo rankom, - į

tą meteorologijos stotį šniūrais trauk÷ visi iš visur... Apylink÷

kelių kilometrų spinduliu buvo nutūpta įvairaus plauko Gedo bičų. Šak÷s! Žinoma, aš negal÷jau reikšt didelių pretenzijų d÷l nepakenčiamo svečių gausumo. Pats buvau vienas iš tokių — atsitiktinai išpl÷šusių ploto kalnuose adresiuką. Su savim dar savo kursiokę pasi÷miau. Vilę - žinai?!

Atskridom l÷ktuvu. Bet vos pamatę Gedą nutrintais sulo-pytais džinsais, juostele perrištu kaltūnu - tokį paskutinį

hipių mohikaną, sumet÷m, kad apie l÷ktuvą n÷ užsimint negalima - mikliai išgrūs lauk. Jų sluoksniuose kelion÷ tranzu yra būtinas įšventinimo laipsnis, kaip ir pagul÷jimas durnyne ar kokio kaifo švirkštimasis. Pareišk÷m neva atvarę autostopu. Gedas nužvelg÷ Vilę nuo galvos iki kojų ir paklaus÷, kiek sykių ji mok÷jo „natūra“, kas ir kur ją prievartavo, kaip visa tai patikę man. Mane jis žiauriai erzino. Esu šventai įsitikinęs, kad tokie žmon÷s - atseit gražuoliai - yra visiški durniai ir savimylos. Apskritai jis atrod÷ išlepintas, irzlus, grubus, ciniškas... Taip taip! Kas antras žodis kaišiojo visokias nešvankybes ir keiksmažodžius. Tai kalnuose, brangute, skamb÷jo šventvagiškai. Negana to, jis ÷m÷ pa-br÷žtinai daug d÷mesio skirt Vilei, kol, visos chebros džiaugs-22

mui, ją nuo manęs atmuš÷. - Šeš÷lis užsirūk÷ ir sukikeno: -

Na na, bet aš niekad nebuvau pavydus. Atvirai sakant -

nieko nepraradau. O Vil÷, žinok, įklimpo kaip reikiant. Ša-k÷s! - Jis v÷l sukikeno, prisipyl÷ dailųjį puodelį vandens ir vienu mauku išg÷r÷. - Atvirai sakant, Gedas mane pritrenk÷

dviem dalykais. Savo „blokiška“ išvaizda ir aistra lietuvių

liaudies dainoms. Aš nesakau, kad žmog÷nas, taip mirtinai panašus į Aleksandrą Bloką, privalo dom÷tis rusų folkloru...

velnias, nusišneku, - Šeš÷lis pliaukštel÷jo ranka sau per kaktą: - Na, suprask, kai tas į Bloką panašus, niekad iš

džinsų neišlendantis, aiškiai kosmopolitiško kirpimo tipelis, savo kalbą turtinantis tokiom grožyb÷m, kaip hitas, kaifas, bajeris, hipsteris, seliavucha, bendas, hič haikeris, bitlovk÷

ir taip toliau, staiga užtraukdavo už širdies griebiančiu balsu:

„Tek÷jo mano juodas kraujelis, kaip lelijos žiedelis... Kukuoja kukuoja trys geguž÷l÷s prie pat mano šalel÷s“, - kaip sugedus plokštel÷ nudainavo Šeš÷lis, - kai jis taip užtraukdavo, net mane, kuriam dramblys ausį numyn÷, imdavo

kr÷st šiurpas. Sykį jis mane net visai sumov÷ su tais tekstais. Šak÷s! Pati žinai, šiais kosmopolitiškais, Rytų ir Vakarų nostalgijos laikais ne visi skaito Juškos surinktas dainas.

Man irgi neteko. Sykį girdžiu, Gedas gieda, - Šeš÷lis ÷m÷

deklamuot:

B÷ gin÷ jo povel÷ po dvarą .

Jos kojeks šilkeliais panč iotos, Jos kojel÷ s šilkeliais panč iotos, Jos galvel÷ aukseliu apUeta,

Jos galvel÷ aukseliu aplieta,

Jos peteliai perlais barstyti...

23

- Matai, kaip atsimenu! Aš jo ir klausiu - kieno čia eil÷raštis? O jis klastingai išsiviep÷ ir sako: „Sp÷k!“ Aš kaip paskutinis kvailys prad÷jau sp÷liot: Tagor÷? Šen Džon Persas? na, Sigitas Geda? Kai Blokas piktdžiugiškai kikendamas pareišk÷, kad tai lietuvių liaudies daina, pasijutau visišku kretinu. Taip, šak÷s...

Aš ÷miau juoktis, o Šeš÷lis niūriai į mane d÷btel÷jęs šveit÷

tą nuostabų perlamutrinį puodelį vonion. Jis suskilo į dvi šiltų jūrų kriaukles primenančias puses. Vieną Šeš÷lis pa÷m÷

sau, kitą - padav÷ man.

- Šuk÷s laimę neša... Laimę kam? - jo balsas pasidar÷

nusilpęs, subliūškęs.

Šeš÷lis atsistojo. Nuobodžiai rūpestingai šukavo ir rait÷

prieš veidrodį ūsus. Jų idiotiškas šaunumas tik dar labiau pabr÷ž÷ beviltišką akių išraišką. Šeš÷lis užkabino durų kab-liuką ir atsis÷dęs ant unitazo tęs÷:

- Apie mirusius - tik gerai arba - nieko. Keistas tipas buvo. Prie savo guolio tur÷jo pasikabinęs Čiurlionio por-tretą, kuris nei šiaip, nei taip atrod÷ tarp visokių pacifistinių

demonstracijų,

Vudstoko

festivalių,

hepeningų

ir

popžvaigždžių... Čiurlionis atrod÷ truputį išsigandęs...

Šak÷s! Žinai, atvirai sakant, tas Gedas buvo šizikas. Taip taip!

Tarp mūsų, aišku, tai komplimentas. Tik pamanyk - visiems sau ramiai kuičiantis, plepant, geriant, lošiant kortomis, staiga kad užtrimituos: „Ar girdit, kaip važiuoja, važiuoja, važiuoja begaliniai ešelonai į Osvencimą, Buchenvaldą, Dachau, girdit, kaip aimanuoja išsekusios moterys, klykia skelet÷liais virtę vaikai, švokščia rietuv÷mis suguldyti seniai...“ Ir taip toliau! Šak÷s! Rodos, jis atmintinai mok÷jo ne tik visus Juškos tomus, Oskaro Vaildo „Salome“, bet ir Niurnbergo pro-24

cesą. Atmintį žmog÷nas tur÷jo absoliučią, bet naudojo ją keistokiems tikslams. Sakytum visa jo gimin÷ būtų išskersta karo metais, o dar likę artimieji permanentiškai žudomi karščiausiuose planetos taškuose. Šak÷s! Kaip iš pypk÷s žiebdavo apie Hirosimą, Vietnamą, Palestiną, Olsterį, Libaną...

„Tarptautin÷s panoramos“ komentatoriai tai išgirdę dv÷stų iš

pavydo! Šak÷s, sakau tau! Net nežinau, kuo paaiškint tą jo karštį? Paniška karo baim÷? Po velnių, tegu būna tas karas, jei jis toks neišvengiamas pagal visas moderniausias nihilistines teorijas. Bet kurių velnių nuodyt gyvenimą sau ir kitiems nuolatos apie tai primenant?! Ir dar šitaip! Sakau, kaip per „Tarptautinę panoramą“. Kitas ir už pinigus taip nesipl÷šo! Reik÷jo jam stot į Dail÷s institutą ir kept politi-nius plakatus. Tiesiog taip - niekieno neraginamam, iš švento įsitikinimo! Pats buvo kaip vaikščiojantis plakatas. Gražutis, įsitempęs kaip membrana, viso pasaulio skausmą sug÷ręs...

Ai, velniop! Nusibodo! Keičiam plokštelę! - Šeš÷lis karščiuodamasis sk÷sčiojo rankom, sprags÷jo kaul÷tais, nebenuplaunamai aliejiniais dažais išteptais pirštais.

- Na, dar ką nors pasakyk, labai tavęs prašau!

- Dar dar dar - kiekgi galima? - reikšdamas begalinį

nepasitenkinimą jis pliaukštel÷jo rankom per kelius. - Jau sakiau - šizikas, ir tiek! Kartais darkydavosi kaip prastas aktorius sušiktoj pjes÷j. Iš to savo bičo, Povilo Aršausko, turbūt mok÷si. Aršauskas pasiutiškai talentingas, nieko prieš jį

neturiu! Galvą lenkiu prieš genijus! O Gedas prie jo lipo kaip šlapias lapas. Šak÷s! Sako, vienu metu abu slankiojo nesiskirdami. Visam miestui buvo smagus galvosūkis - kas gi juos sieja? Tik pagalvok, abu gražūs, abu šaunūs, abu bobų numyl÷ti... Tikrai, reiktų tam Aršauskui pranešt, kad 25

kraujo ir sielos brolis iškeliavo į amžinosios medžiokl÷s lankas, - ir jis, prispaudęs prie širdies delnus, nusilenk÷.

- Aš pranešiu, - pasakiau, - papasakok dar apie Gedą.

- Na, žinoma, tu praneši! Na, kur jau praleisi progą prisi-plakt prie dramatiškos įžymyb÷s! Aš tau sakau, kad tas Ar-

šauskas su Gedu atrod÷ daug laimingesnis negu su tokiom blizg÷m kaip tu. Taip taip! Apskritai tai Gedas buvo tikra Povilo Aršausko parodija savo paties susikurtuose pseudo-romantiškuose, pseudomistiškuose spektakliuose, - Šeš÷lis pak÷l÷ nuo grindų sutryptą cigaret÷s nuorūką, pasuko tarp pirštų ir prisideg÷, - šak÷s! Zinai, vieną popietę Gedas prislinko prie manęs, kaip savo daiktą apkabino Vilę ir pareišk÷:

„Ar nenori pasivaikščiot? Visą gyvenimą gail÷sies!“ - „Ko gail÷siuos, kad vilkaus su tavim ar - atvirkščiai?“ Jis mįslingai išsiviep÷, gūžtel÷jo pečiais ir sušnibžd÷jo: „Pamatysi“. Paskui pirštu parod÷ į violetinę uolą, prilipusią prie pilko kalnų

masyvo - iki jos gal÷jo būt daugiausia valanda kelio. Truputį

dvejojau, bet nusprendęs, kad mano kompanija bus tikrai nemaloni prie Gedo besiglaustančiai Vilei, ryžaus eit. Kelion÷s pradžioj Gedas atkakliai tyl÷jo. L÷k÷ sau vienas prieky, jokio d÷mesio nekreipdamas į mano pastangas užmegzt kalbą. Net Vil÷, kuri plak÷s prie jo kaip morčiaus kat÷, Gedui buvo n÷

motais. Galiausiai jis ÷m÷ dainuot, taip m÷gindamas susikurt sau apsauginį lauką:

Kai saulel÷ tek÷ jo, tai brolį nušov÷ , O kai leidos - pakavojo!

Sviesi šaudykl÷ l÷ - tai mano sesel÷ , O kardelis - tai brolelis!

Duobel÷ mano - t÷ višk÷ l÷ mano!

O grabelis - paloc÷ lis!

26

Šak÷s, kaip gerai tuos žodžius atsimenu! Žinok, esu tiesiog savimi sužav÷tas! Paskui Gedas nutilo ir v÷l skuod÷

kaip uodegon įkirptas; vos sp÷jom iš paskos. Vil÷, nor÷dama pademonstruot savo moterišką galią, jį pasivijo, apsikabino ir kažką sušnibžd÷jo į ausį. Bet jis šiurkščiai stumtel÷jo vargšelę šalin, sustojo, o man pri÷jus, sušnibžd÷jo dramatiška Povilo Aršausko intonacija: „Kalnuose žodžiai tampa beprasmiai, absurdiški ir šlykštūs“. Net akis kaip ir jis už-

vert÷. Šak÷s, ar ne? Ilgai ÷jom tyl÷dami, o ta pasiutus violetin÷

uola neart÷jo n÷ per žingsnį. Netik÷tai sutemo. „Naktis nukrito staiga, lyg milžiniškas negyvas paukštis, prisl÷gdama visa aplinkui...“ - padeklamavo Vil÷, matyt, jau sumetus, kokiais triukais galima paveikt Gedą. Jis, žinok, iškart ją apsikabino. „Tokios didel÷s žvaigžd÷s ir visas dangus -kaip planetariume. Šak÷s, kaip faina!“ - toliau suok÷ Vil÷, darydama baisiausias klaidas - net aš pasteb÷jau. Gedas taip susierzino, kad nu÷m÷ savo rankelę nuo jos peties. Šak÷s!

„Na ir suskiedei - dangus kaip planetariume... kaip planetariume... - jam, rodos, trūko žodžių savo nusivylimui ir pasipiktinimui išsakyti, - „šak÷s, kaip faina“... taip galima sakyt apie kokią nusivalkiojusią San R÷mo žvaigždę...“ Taisy-dama pad÷tį Vil÷ skubiai išpyl÷: „Oi, kaip gražu!“ Bet v÷l pra-

šov÷ pro šalį. Gedas buvo nepermaldaujamas. „Gražu?.. Ne jau!“ - padeklamavo jis įžymiuoju ramiu, sklidinu pasaulinio sielvarto Povilo Aršausko tonu, įsivaizduoji ar ne? - „Argi kalnai - gražūs? Jūra - graži? Dangus - gražus? Gražu - visai ne tas žodis. Kartą, gegužy, per patį sodų žyd÷jimą baisiai prisnigo. Medžiai linko, lūžo, virto neišlaikę dvigubos - žiedų

ir snaigių - naštos. Visi slankiojo aikčiodami: ai kaip gražu, ak kaip gražu, oi kaip gražu! Bet tai nebuvo gražu. Tai -

27

kažkas šiurpaus, fatališko, sukrečiamo... Supranti? Kalnai n÷ra gražūs... Jie...“ Čia trubadūras pritrūko žodžių ir ÷m÷

bučiuot Vilę tokiu aistringu, užsitęsusiu bučiniu. Jie tikriausiai buvo įsitikinę, kad su savim pasi÷miau kino kamerą ir nufilmuotą medžiagą siųsiu tiesiai į Holivudą! Šak÷s. Visą likusį kelią jie šnek÷jo tokiom pompastiškom fraz÷m ir gl÷-

besčiavosi. Steb÷jau juos, žinok, kaip kokį sušiktą filmą ir tai trumpino kelią iki tos prakeiktos uolos. O ji, mano nuostabai, vis d÷lto šiek tiek art÷jo. Galų gale mes ją net pri÷jom. Paaišk÷jo, kad tai - didžiojo kalnų masyvo išky-

šulys. Uoloje žioj÷jo kiaurym÷. „Eime vidun, - sušnypšt÷

Gedas, - ten yra toks tarpeklis - keistas labai...“ Jis pad÷jo įsikabarot Vilei. Niurktel÷jau ir aš į akliną, pel÷siais (anot Vil÷s - tušu) atsiduodančią tamsą. Po kelių minučių išlindom į tarpeklį. Išsyk pasirod÷, kad jame šviesu kaip dieną, net užsimerkiau. Tačiau akys greit apsiprato su ryškia obuolio didumo žvaigždžių šviesa. Delčia buvo geltona kaip kanar÷l÷. Šak÷s! Tik nemanyk, kad tai mano leksikonas. Juodu šnek÷jo kaip per atvirą literatų būrelio susirinkimą. Taip taip! Vil÷ ir Gedas, sulipę kaip Siamo dvyniai, pritūp÷ ant kažkokio iškyšulio. Gedas timptel÷jo mane už rankos taip, kad išnarino, ir pasitupd÷ šalia. Na va, dabar prasid÷s pats gražumas! „Čia kažkas yra!“ - staiga cyptel÷jo Vil÷, bet Gedas, kaip sakoma, bučiniu užčiaup÷ jos lūpas. Toliau viskas

÷jo kaip sensacingam pseudopolitiniam supergigante. Šitų

trijų grem÷zdiškų žodžių samplaika kaip tik laiku. Įsivaizduok tokį plačiaekranį spalvotą filmuką, sukonstruotą bu-terbrodo principu: seksas, užteptas politikavimu, o ant viršaus - sensacija. Šak÷s! - Šeš÷lis svied÷ savo šukę vonion ir ta subyr÷jo smulkiausiom duženom. Nutilo, bet jau-28

čiau, kad neraginamas kalb÷s toliau. - Taigi seksas, žinoma, buvo lietuviškas. Ko ir nor÷t tokiam šalty ant kietos uolos... Išradingesnis scenaristas, aišku, būtų ką nors sugalvojęs, bet Gedas pasitenkino bučiniais. Aš s÷d÷jau šalia, atseit kaisdamas iš vidaus ir šaldamas iš išor÷s. Galiausiai Vil÷ kimiai pralemeno: „Kažkas į mane žiūri. Toks keistas jausmas. Nenusakomas, neapčiuopiamas, elektrizuojantis.

Jauti, tai kažkokios milžiniškos neapr÷piamos būtyb÷s žvilgsnis. Jis tvilko, krečia, veria, skverbiasi vidun, gniaužia, slegia prie žem÷s. Jauti - visą kūną išpila šaltu prakaitu, pagaugais nueina ir sprogdina iš vidaus“. Šak÷s! Gedas dar sykį pabučiavo Vilę, kad monologai žiūrovui per daug ne-prailgtų, ir prabilo: „Tu pažiūr÷k, pažiūr÷k geriau! Ten, danguj, neb÷r žvaigždžių, o - daugyb÷ akių, nesuskaičiuojama daugyb÷ akių. Netolstančių, nemaž÷jančių, nemirksinčių.

Erdv÷s neb÷r. Tik akys, akys, akys elektrizuojančiais, veriančiais, svilinančiais žvilgsniais...“ Tai buvo romantiška įžanga, palyd÷ta ilgo bučinio, po kurio ÷jo aktualioji dalis.

Gedas deklamavo gerai išmoktom, kruopščiai apskaičiuo-tom, net - jaudinančiom Aršausko intonacijom: „Tai ma-

žosios Anos Frank akys, tai ausys visų, nukankintų kal÷ji-muos, koncentracijos stovyklose, žuvusių mūšių laukuos, hirošimose, nagasakiuose, čil÷se, saigonuose, belfastuose, nušautų, papjautų, pakartų niujorkų vidudieniais ar tvan-kiom singapūrų naktim...“ Jis nutilo, bet pauz÷ buvo tauri ir rimta - tiesiog tylos minut÷. Taip taip! „Pirmąsyk tas akis pamačiau Michailo Romo filme „Paprastas fašizmas“. Prisimeni, ten rodo konclagerių kalinių fotografijas? Jų akis. Iš-

didintas, milžiniškas, išsiliejusias per visą ekraną. Dieve, kokie tai žvilgsniai! Prisimeni? Tie žvilgsniai sklidini neapsa-29

komos kančios, didyb÷s ir g÷rio. Taip, g÷rio, vilties, tik÷ji-mo, kažkokio nenusakomo atlaidumo, o ne pykčio, ne baim÷s, ne praradimo. Tokias akis gali pamatyt kasdien - kiekvienoj kino kronikoj, kur žmon÷s žudomi ir kankinami. Jau seniai TAI, - ak, kaip jis pabr÷ž÷ tą nieko nesakantį žodį, -

neapleidžia manęs n÷ akimirkai.“ Šak÷s! Na, pasakyk tu man, ar normaliam žmogui kas nors panašaus gali šaut į

galvą? Šnek÷t tokius dalykus bučiuojant mergą?! Sakau, imtų

žmog÷nas ir padarytų plakatą: prisikarpytų iš nuotraukų tų

akių, suklijuotų ant juodo fono, užrašytų kokį šūkį. Šak÷s būtų! Garantuota premija! O šiaip - kur tai matyta - ne-skirt plakato nuo realyb÷s! Kam šnek÷ti dalykus, kurie niekam nerūpi? Man, pavyzdžiui, nerūpi! Tau, lažinuos, taip pat. Negūžčiok pečiais! Tu, prasid÷jus kokiai politinei lai-dai, tuoj pat išjungi teliką. Taip taip! O jis pliurp÷ kaip pa-pirktas. Atseit - šventai įsitikinęs, įkv÷ptai, jausmingai. Įti-kinamai! Vil÷ oi kaip patik÷jo. Iki šiol visiems gyvent ne-duoda, apie tą tarpeklį skiedžia. Kod÷l jai neat÷jo į galvą, kad tai tik gudrus triukas, ÷jimas žirgu, kad išsiskirtų iš kitų?

Kaip dabar prisimenu - vis tuo sielvartingu artistišku balsu: „Tie žvilgsniai supa mūsų žemę kaip kokia atmosfera.

Seka mus kas akimirką. Bet mūsų akys apsitraukia šlykščia smulkių nemalonumų ir malonumų valktimi, mūsų vangūs kūnai apsišarvuoja nepramušamu abejingo egoizmo luobu, mes tingiai, saugiai, nesidairydami ropojam vietoj. Mūsų

abejingumas kaip sieros garų debesis susitvenkia virš mūsų

pačių galvų. Mes nebežinom, kaip iš tikrųjų atrodo dangus, saul÷, m÷nulis, žvaigžd÷s. Mes apsaugoti nuo tų amžinai gyvų, atsakymo laukiančių žvilgsnių. Pasisl÷pę ne tik nuo jų, bet ir patys nuo savęs; griaunam, kankinam, prie-30

vartaujam, žudom. Tačiau toj dvokiančioj migloj yra pro-

švaisčių, kur dangus ir žvaigžd÷s - tikri, o ne „kaip planetariume“. Kur kriokliais plūsta mus mylinčių mirusiųjų žvilgsniai...“ Šak÷s, ar ne? Vien paskutin÷ fraz÷ ko verta?! Ir svarbiausia - jokio žargono, blevyzgų, keiksmažodžių! Įdomu, kada ir kiek jis repetuodavo? Superherojus atsirado! Tikriausiai pasi÷m÷ iš savo artisto kokią sumautą pjesiūkštę, iškal÷ atmintinai, kad merguž÷l÷ms gal÷tų pudruot smegenis.

Pats gi nesugalvotų: „Pasaulis - tai du indai. G÷rio ir Blogio. Blogio indas teliūškuoja per kraštus, o G÷rio - senka.

Jį sekina ne tik atnašaujantieji Blogiui, bet ir abejingieji, ir aš, ir tu...“ - Šeš÷lis bakstel÷jo į mane pirštu. - Tai, aišku, dar÷ šiokį tokį įspūdį. Vilei Gedas tapo stabu, negailestingai nustūmusiu visus ligi tol buvusius. Šak÷s! - Šeš÷lis atsistojo, nusižiovavo, pasirąž÷, išspaud÷ dar kažkokį šunišką garsą ir atidar÷ duris, tuo parodydamas, kad pasakojimas baigtas.

- Neišeik, būk geras, labai prašau, pasakyk man dar ką nors! - stv÷riau jį už skverno.

- Ką tu čia, po velnių, kaip kokios išmaldos kauliji?! -

riktel÷jo Šeš÷lis ir, staiga pajutęs malonumą kankint savo kankintoją, prapliupo: - Išklausin÷k visas jo mergas! Pusę Vilniaus yra išdulkinęs! O kiek dar kituose miestuose -

šak÷s!

- Aš ir apklausin÷siu...

- Bravo! Bravissimo. Gal÷si užrašin÷t ir paskui prakalt kaip Kazanovos Nr. 2 nuotyk÷lius, - Šeš÷lis suplojo rankomis ir pam÷gino išspaust kažką panašaus į juoką, bet iš÷jo tik kimus šnypštimas, - nors greičiausiai tau ir gyvenimo neužteks ištardyt visoms, kurias jis dul-ki-no...

31

- Idiotas, - riktel÷jau ir pliaukštel÷jau jam per rausvą skruostą - nemaloniai, bej÷giškai, kaip sapne. Šeš÷lis stv÷r÷

mano ranką ir prakoš÷:

- Klausyk, brangute, liaukis ardytis. Išsimiegok, išsiblai-vyk, atsipeik÷k ir tada pasišnek÷sim. Rytoj, lažinuos, visos šitos isterijos ir pats A. A., - jis sud÷jo smilius kryžium, -A.

A. Gediminas Blokas išdulk÷s tau iš galvos. Taip taip...

Apsirengiau ir, n÷ neatsisveikinus su v÷l prie vaizdo grotuvo prilipusia kompanija, iš÷jau. Laiptuose mane pasivijo Šeš÷lis ir padav÷ dvi skaidres - jose buvai Tu! Lauke kvep÷jo žiema. Dangus buvo aukštas, giedras, tamsiai žalias, o m÷nulis primin÷ prad÷jusį pūti vaisių. Gedimino aikšt÷j sniego danga buvo veik perregima, stengiaus eit dar neištryptom vietom.

Atsisukus pažvelgiau į savo p÷das - lyg juodas šlapiuojančias žaizdas baltut÷l÷j odoj. Bokšto laikrodis ÷m÷ mušt dešimtą, bet prospekte buvo tuščia kaip vidunaktį. Eidama pro teatrą pagalvojau, kad dar nev÷lu pasikalb÷t su Tavo draugu.

Užvertus galvą pažvelgiau į tris bronzines moteris, žaliam danguj švytinčiais m÷nesienos spalvos veidais. Teatro foj÷ užsideg÷

šviesos, iš sal÷s pasipyl÷ žiūrovai. Jau nor÷jau žengt vidun, bet, reklamin÷se fotografijose pamačius ironišką, įkv÷ptą, liūdną Povilo Aršausko veidą, - išsigandau. Išsigandau kaip vaikyst÷j, kai Palangos parke mama liepdavo nešt g÷lių pu-

čiamųjų orkestro dirigentui ar prie egl÷s deklamuot eil÷raštį

Seneliui Šalčiui. Iš cigarečių pakelio išsitraukiau sidabrinį popier÷lį ir antakių pieštuku parašiau norinti, privalanti jį matyti.

Storul÷, rauplių iš÷stu veidu bud÷toja atsainiai pri÷m÷ mano raštelį. Šveit÷ jį ant stalo šalia kažkokių vokų ir pareišk÷:

„Šįvakar jau trečias laiškelis mūsų Povil÷liui“, - atimdama man bet kokią viltį pamatyti Tavo draugą.

32

Grįžus namo niekaip negal÷jau rast sau vietos. M÷ginau skaityt, bet - neišgelb÷jo n÷ viena knyga. Įsijungiau pafą.

Visų rūšių muzika - Maleris, Paganinis, Elingtonas, Marlis, Nina Hagen nutek÷davo nuo manęs lyg vanduo nuo kieto apvalaus daikto. Išsiviriau arbatos. Iš÷jau į balkoną, užsirū-

kiau. Sniegas jau tirpo. Iš mano dešimtojo aukšto miestas atrod÷ kaip išsik÷tojęs, šlapias, varvantis - cak cak cak -

gyvis. Lygiai taip, tirpdama, nuo manęs laš÷jo muzika, kuri anksčiau gelb÷davo. ömiau burtis iš apačioj stovinčių ma-

šinų: myli - nemyli, myli - nemyli, štai atvažiuoja dar viena, raudona - myli! Viešpatie, kas myli, ką myli?! Taip, aš

Tave myliu... Grįžau kambarin, atsiverčiau A. Bloko eil÷-

raščių tomelį. Dar vienas burtas:

Устал я шататься ,

Промозглым туманом дышать .

Nuo šitos fraz÷s, it botagu pliaukštel÷jus, liūdesys stojo piestu. Paverkiau vos kelias minutes. Įslinkau į močiut÷s kambarį. Ant sienų, tarp senų nuotraukų, šventųjų paveikslų, Gagarino, Sabonio ir Mironait÷s fotografijų kabojo šluo-tel÷mis surištos medetkos, jonažol÷s, melisa, šaltm÷t÷s, raudon÷liai, juozažol÷s. Stalas, bufetas, spintel÷ - visos horizontalios plokštumos kraute nukrautos maišeliais su kmynais, aguonomis, pipirais, gvazdik÷liais, pupel÷m, riešutais, apyniais, tuščiais ir pilnais vaistų buteliukais, saldainių d÷žut÷m, prikimštom adatų, siūlų, sagų, margų

medžiagos skiaučių, suplyšusių, iširusių n÷rinių, stiklo karoliukų, subyr÷jusių, sudužusių papuošalų, dulkinais, begalviais, beuodegiais, bekojais porceliano šunimis, drambliais, stirnom.

33

Ant stirtom sukrautų „Mokslo ir gyvenimo“, „Kino“

komplektų kaip išnaros voliojosi skaros, megztiniai, suknel÷s, kojin÷s. Žinau, kad nei Tau, nei kam kitam nerūpi šitie daiktai... Ir jų vardijimas atrodo beprasmis. Bet aš manau, kad šiam pasauly net mažiausias daiktelytis turi prasmę ir įtaką viskam, kas vyksta, arba... apskritai niekas neturi jokios prasm÷s. Ant palang÷s, tarp kaktusų, alijošių, jeronimų, amarilių, pelargonijų smulkiais violetiniais žiedais, švyt÷jo Kal÷dų

Karalien÷. Šalia, stiklin÷je, kaip koks džiunglių augalas puikavosi močiut÷s dantų protezas. Grįžau į savo kambarį. V÷l bandžiau skaityti, klausytis muzikos, gert arbatą, rūkyt. Net paskambinau „Paguodos“ telefonu, bet išgirdus saldų moterišką „Alio“ pad÷jau ragelį. Prad÷jo kr÷st šiurpas, susiraičiau prie radiatoriaus. Prarijau migdomuosius, pradžioje - tik dvi tabletes. Įjungiau pankroką - patį trankiausią, šlykščiausią, desperatiškiausią,

besikandžiojantį,

besidraskantį,

besispjaudantį, trykštantį netikrais kraujais, besidedantį

apokaliptiniu... Bet jis ir v÷l laš÷jo nuo manęs kaip tirpstantis sniegas: Gott iš tot, gott iš tot... tot... ot... ot. Baisiai nor÷jos kam nors paskambint. Atsinešiau telefoną, nenusirengus atsiguliau į lovą. Užmigau liūliuojama Ninos Hagen žiaukčiojimo: Gote iš tot... t... t... Rytą mane pažadino telefono skambutis. Iškart pažinau Povilo Aršausko balsą: „Kuo galiu tau pad÷ti?“ Susitar÷m susitikt tą pačią dieną, lygiai dvyliktą, prie teatro.

Sniego nebuvo n÷ ženklo. O pats dr÷gnas, tvankus, drungnas oras atsidav÷ prakaitu. Povilą pasteb÷jau iš tolo.

Jis vaikščiojo prie į÷jimo - pirmyn atgal - ir rūk÷. Buvo tik su džinsais ir languotais marškiniais. Man pri÷jus, svied÷

šalin cigaretę ir atkišo ranką, v÷sią ir vilgšną. Mano delnai irgi

34

visada tokie. Prieš susitikdama su įžymybe, užl÷kiau į viešąjį

tualetą, ilgai laikiau rankas po šalto vandens srove, džiovinau

„V÷jeliu“, kol jos tapo nepriekaištingai sausos ir šiltos.

Povilas įsived÷ mane į kilimais išklotą didelio pastato prieblandą. Jis l÷k÷ greitais energingais žingsniais, vos sp÷jau iš paskos, kojose ir paširdžiuose jausdama mažvaikišką baimę. Užlipom raudonu kilimu nutiestais laiptais, žingsniavom daugybe veidrodžių žybčiojančiais koridoriais, kai kur pro praviras duris mat÷si erdvūs kambariai, prikabinti įmantrių, margaspalvių, lyg bažnytin÷s v÷liavos skersv÷jyje plasnojančių drabužių. (Teatras kažkada buvo didžiausia mano svajon÷, kaip ir visos kitos, galiausiai virtusi akmeniu, tempiančiu dugnan, kurio, pasirodo, n÷ra, galima krist ir krist žemyn be galo...)

Vieno koridoriaus gale, kojos spyriu atidaręs duris, Povilas įsived÷ mane į nedidelį šviesų kambariuką. Priešingose sienose įtaisyti veidrodžiai pl÷t÷ jo ankštą erdvę iki absurdiškos begalyb÷s. Vienoj kert÷j buvo išrikiuota eil÷

suklaipytų vyriškų batų, kitoj - nusviestas nežinia kokiai epochai priklausęs juodas drabužis. Ant palang÷s kažką murm÷jo radijas, apmūsojusioj stiklin÷j stirksojo panašus į

vabzdį, į nesuprantamą hieroglifą sudžiūvęs narcizas. Pro gazinę cigaret÷m pradegintą užuolaidą mat÷si aklina geltonų plytų siena ir sidabrinis dangus.

Nusimečiau paltą. Povilas akipl÷šiškai nužvelg÷ mane nuo galvos iki kojų - čia jo žvilgsnis kiek sustojo, paskui vertin-damas įsispoksojo man į veidą. Pasijutau lyg nuogai išrengin÷jama. Liepęs man s÷st į raudoną kr÷slą, Povilas iš÷jo atnešt kavos. Netrukus grįžo, koja paskui save užtrenk÷

duris. Kava šliūkštel÷jo ant vyšninio aptrinto kilimo.

35

Tave v÷l erzina bereikalingos detal÷s? O, aš tų atsitiktinių daiktų griebiuos kaip skęstantis šiaudo. Tai, kad juos regiu, man yra mano pačios egzistavimo įrodymas - nesijuok. Kartais aš m÷gaujuos jais. Net jei tai būna ant šaligatvio numestas skardinis limonado dangtelis dantytais krašteliais ar keiksmažodžiais išraižyta troleibuso s÷dyn÷. Nuostabu, kai galima gelb÷tis, įtikin÷t save buvimu, pasaulio realumu, žvilgsniu griebiantis gražių daiktų ar juos liečiant pirštų

galiukais.

Tačiau tame kambary nebuvo nieko gražaus. Išskyrus Povilo veidą. Bet jis gi negražus, nors akių nuo jo atpl÷št ne-

įmanoma?! Užsirūkiau, nepaj÷gdama nugal÷t įtampos ir vi-dinio virpulio. Povilas atsis÷do priešais, sukamojoje k÷d÷je.

Užsimet÷ koją ant kojos, užsirūk÷, kreivai šyptel÷jo ir visiškai bereikšmiu žvilgsniu įsispoksojo man į akis. Galų gale pajutęs, kad nebeištversiu užsitęsusios tylos, kažkaip klastingai paklaus÷:

- Na, vaikeli, tai kuo galiu tau pad÷ti?

Atleisk, jei ką parašysiu ne taip. Žinau, kad jis - geras Tavo draugas. Puikus aktorius. Bet dabar, kai reg÷jau jį be jokio grimo, čia pat, priešais save, Povilas Aršauskas man pasirod÷ panašus į velnią. Ne vaikyst÷s pasakų velnią, o tokį, kuris apsireišk÷ paauglyst÷j, pačiu romantiškiausiu gyvenimo laikotarpiu, paskui jį atpažinau skaitydama Tomą Maną, Dostojevskį, Hofmaną... Velnią įsivaizdavau būtent tokį: ežiuku kirptais plytų spalvos plaukais, aukštakaktį, iš-

blyškusį, milžiniškom šaltai m÷lynom sustingusio žvilgsnio akim, liesą, net perkarusį, lankstų, gražiom rankom, pašaipų, liūdną, išpaikintą, pavargusį, žavų, pasileidusį, nervingą, irzlų, išmintingą, besigailintį savęs... Pasteb÷jai, kad jo 36

veide melancholija - akipl÷šiška, skausmas - agresyvus, susimąstymas - piktas, liūdesys - pl÷šrus? Na, tiek to. Aš tik noriu, kad Tu suprastum, kaip nejaukiai jaučiaus susidūrus su juo akis į akį ir dar - pasiryžus kalb÷t apie Tavo mirtį.

- Gediminas mir÷, - pasakiau ir papasakojau viską, ką žinojau apie Tavo dingimą.

Povilas akimirką sustingo spoksodamas į mane iš padilbų

taip, lyg ruoštųsi puolimo šuoliui. Paskiau užsideng÷ veidą glebia plaštaka, išpuosel÷ti ploni pirštai smarkiai virp÷jo.

Staigiu judesiu, it nusipl÷šdamas kaukę, atmet÷ ranką ir, kramtydamas lūpas, nematydamas manęs, o tik savo atspindį priešais esančiame veidrodyje, pasak÷:

- Aš taip ir žinojau... Taip ir žinojau... O tas vargšas vaikas tik÷josi pab÷gti nuo savo lemties, - Povilas pirštais nubr÷ž÷ ore kažkokį vingiuotą (gal jo įsivaizduojamos lemties?) kontūrą ir sun÷r÷ rankas patvirtindamas. - O aš jam sakiau, kad tai - neįmanoma. Gediminas jaut÷ stulbinantį

potraukį viskam, kas susiję su mirtimi, - Povilas išsk÷t÷

rankas ir palingavo į viršų pasuktais delnais tarsi ką sviesdamas, - kapin÷ms, baltoms g÷l÷ms, žvak÷ms, juodai spalvai, - jis vardijo lenkdamas kair÷s rankos pirštus ir įsp÷jamai iškeldamas smilių. - Viskam, kas artima mirčiai: m÷nuliui, nakčiai, rudeniui, sapnams... - Povilas akimirką pas÷d÷jo išk÷lęs abiejų rankų smilius ir staiga plačiai, tarsi praskleisdamas uždangą, mostel÷jo rankomis. - Man! - Jis kilstel÷jo antakius ir nusiviep÷ kart÷liu atmiešta šypsena, kuri bliūško kaip pradurtas balionas, tapdama nustebusio, verkiančio vaiko grimasa. - Na, tai kuo galiu tau pad÷t? -

netik÷tai paklaus÷ visai kitokiu, žvaliu balsu ir spragtel÷jo pirštais.

37

- Aš noriu viską apie jį žinot. Jūs buvot geras jo draugas.

Man sak÷, kad jūs...

- Tu nori viską žinot apie Gediminą?! Bet tai neįmanoma! - Povilas atsisuko į veidrodį, nužvelg÷ savo atspindį it laukdamas pritarimo ir, pats sau sąmoksliškai mirktel÷jęs, tęs÷: - Sužinot viską apie kitą žmogų - beprotiškas, pami-

š÷liškas noras. Sizifo darbas! Juk žmogus - visada, visur ir visiems kitoks. Į tą pačią upę negalima du kartus įžengti.

Žmogus kaip up÷ - teka, srūva, kinta... - Povilas pajudino pirštus, imituodamas tą srūvantį kitimą, daugyb÷ atspindžių veidrodžiuose sujud÷jo, subangavo, suraibuliavo. - Ar galima vienąsyk įbridus up÷n pasakyti, kokie yra jos vandenys pavasarį, vasarą, rudenį, žiemą, švintant, saulei leidžiantis, m÷nesienoje; kokie jie plukdydami ižą, purvus po smarkių

liūčių ar kieno nors negyvą kūną?.. Ar galima ką nors pasakyt apie aktorių, mačius jį tik kartą, epizodiniam vaid-meny? - Povilas vienu mauku išg÷r÷ kavą, visas suglebo savo k÷d÷je, pasidar÷ panašus į tą juodą kampe besivoliojantį

drabužį, veidas virto kauke stikliniais akių protezais, jud÷jo tik liaunos rankos, tarsi visa gyvyb÷ būtų suplūdusi į jas. -

Taip! Apytikriai galima nusp÷t talentą. Ne aktoriaus - žmogaus. Talentą gyventi, myl÷ti, džiaugtis, kent÷ti, neapkęsti.

Nusp÷ti toną, spalvą, melodiją, kuriais tas žmogus gyvena.

Bet ne daugiau.

Povilas nutilo ir dabar jau įsistebeilijo tiesiai į mane, žvilgsniu prismeigdamas prie išblukusio fotelio pačia ne-patogiausia poza. Sustingau, vienoj rankoj laikydama puodelį, kitoj - cigaretę, springdama ataušusia kava, dūmais, nepraeinančia baime. ömiau žert, kaip Tave myliu, kad išgelb÷jai mane nuo mirties; kokia neeilin÷, nekasdieniš-

38

ka, ypatinga mano meil÷; kaip viskas nebanalu ir dramatiška, štai kod÷l privalau žinot apie Tave visa, kas tik įmanoma. Kalb÷jau jaudindamasi, žav÷damasi savimi, gail÷-

dama savęs, jausdama akyse ašaras, be paliovos kartodama: „Drumsčiu vandenis ne tam, kad gilesn÷ atrodyčiau...“

Bet staiga, pasteb÷jusi, kaip blyškiam Povilo veide skleidžiasi išpaikinto, nuobodžios pasakait÷s iškankinto princo išraiška, nutilau. Kažkur ÷m÷ mušt pirmą valandą. Povilas pašoko, išjung÷ radiją, bet laikrodis - tikriausiai Katedros bokšto - tebemuš÷, nedviprasmiškai skelbdamas, kad įžymyb÷s man skirtas laikas eina...

- Na tiek to, - pasak÷ jis šyptel÷damas, - tiek to! Suprantu tave. Kiekvienas gelb÷jasi kaip išmano. O kančia -

geriausias gelb÷jimosi nuo beprasmyb÷s būdas. Nuostabi situacija - myl÷ti mirusįjį. Tavo metų (jis tik keleriais metais už mane vyresnis!) ir aš kažką panašaus išdarin÷jau... Rink, vaikeli, tuos pasakojimus apie Gediminą. Verk ant siūliuko kaip smulkius margus karol÷lius. Vieną prie kito, vieną prie kito... Gausi gražų v÷rinuką - žaislą savo kančiai. Gal ji kiek aprims užsižaidus, bet veikiausiai įsigeis ko nors daugiau, - jis šelmiškai mirktel÷jo, užsirūk÷ ir kažkaip skub÷damas paklaus÷: - Kod÷l nepasidarai vaiko? Bus vaikas, ir viskas susitvarkys! - tada man dingtel÷jo mintis imt ir „pasidaryt“

tą vaiką nuo jo... Povilas, lyg perskaitęs mano mintis, patenkintas šyptel÷jo ir tęs÷ toliau visai kitu tonu: -

Gediminas buvo savotiškas, labai savotiškas. Įdomus. Pa-

žym÷tas lemties ženklu. Puikiausiai tai žinodamas, vis d÷lto bijojo prisipažint. Visas jo gyvenimas buvo nudažytas juoda raudona spalva. Gediminas steng÷si, kad niekas nepasteb÷tų tos lemties spalvos. Kr÷t÷ visokias paikystes, išsidirbi-39

n÷jo, d÷v÷jo daugybę kaukių, bet, laim÷, n÷ viena nepriau-go jam prie veido. Plak÷si prie hipių, pankų, metalistų, ro-kerių - visų tų grupių, grupuočių, grupelyčių, kurios neretai tik pačios težino ar prasimano, kuo skiriasi nuo kitų.

Blašk÷si keliaklupsčiaudamas tai prieš Rytus, tai prieš Vakarus. Baisiai ilg÷josi žem÷s, tikrumo, pastovumo, troško būti vientisas, nes jaut÷si civilizacijos griūties ištaškytas į

gabalus. Pats savęs bijojo, nuo savęs slapst÷si, bet aš išsyk jį

perpratau! - Povilas ištrauk÷ iš stiklin÷s sudžiūvusį narcizą, pavart÷ rankose ir įstat÷ atgal, nuo g÷l÷s jo pirštų link nusidriek÷ voratinklis. - Susipažinom po „M÷nulis likimo po-sūniams“. Gediminas lūkuriavo manęs prie tarnybinio į÷ji-mo. Pripuol÷ dusdamas, sakytum tai gyvyb÷s ar mirties klausimas, ir ÷m÷ prašyt... Vaikeli, kaip tu manai, ko? - Povilas atsiloš÷, nutrauk÷ jį ir narcizą siejusią virpančią giją, pašaipiai į mane d÷btel÷jo ir, išlaikęs puikią pauzę, tęs÷: - Ogi -

m÷nulio! M÷nulio savo „M÷nesienų kolekcijai“. Bet ne tai man pasirod÷ įdomu. Man neįdomu, ką tu čia m÷gaudamasi šnek÷jai apie meil÷s mirusiajam ypatingumą... Tavo meil÷, kaip ir m÷nulio troškimas, yra ženklas kai ko dides-nio, kas būtent mane ir traukia žmoguje. Gediminas man padovanojo tą kolekciją. Atrodo neišvaizdžiai, - Povilas pasisuko su visa k÷de ir ÷m÷ atidarin÷ti stalo stalčius. Iš vieno ištrauk÷ saldainį „Raudonkepurait÷“, perrištą rožiniu kas-pinu, mestel÷jo man ir nusikeikęs ieškojo toliau, rankomis naršydamas po stalčius, o akių nenuleisdamas nuo savo atspindžio. Galiausiai ištrauk÷ aplamdytą sąsiuvinį juodos klijuot÷s viršeliais, mestel÷jo į viršų, pagavo, pasisuko į mane ir nutaisęs fokusininko grimasą tar÷: - Štai! Kaip kokio bu-halterio sąmatos ar kulinarijos receptai. Geriausiu atveju -

40

gimnazist÷s dienoraštukas, - jis ÷m÷ verst puslapį po pusla-pio: - M÷nesiena, m÷nesiena, m÷nesiena. Keista kolekcija.

Nepalyginsi nei su kriauklių, nei peteliškių, nei v÷duoklių

rinkiniais.

- Parodykit ir man, - paprašiau.

- Na ką tu, vaikeli, - atšov÷, - Gediminas man liep÷ niekam nerodyti, - Povilas sukikeno kaip vaikiščias, o man akyse ÷m÷ tvenktis ašaros ir virp÷t apatin÷ lūpa. - Tikrai įdomūs dalykai. M÷nulis... Tai zoomorfiniu buivolo pavidalu įkūnijantis vyriškąjį pradą, tai tampantis pasyviuoju, tamsiuoju, šaltuoju moteriškuoju „in“ pradu, simbolizuo-jančiu blogį, vandenį, nelyginius skaičius... Štai jis virsta dievu Soma - tarpininku tarp dangaus ir žem÷s, Šiaur÷s Rytų glob÷ju, augalų puosel÷toju, dovanojančiu vandenį, rasą, dr÷gmę... M÷nuo - planetų, žvaigždžių, žynių, aukojimų

valdovas... Štai rom÷nų dievait÷ Luna, su jos vardu siejamos astrologijos ir demonologijos teorijos... M÷nulis — mitinis simbolis, vartojamas užkalb÷jimams, būrimams, ma-giškiems ritualams; garbinamas romantikų, simbolistų, Aleksandro Bloko: Выйдет месяц небесный Пьеро , встанет красный паяц на юру ... - padeklamavo Povilas užsimerkęs ir atlošęs galvą. - M÷nulis - aukštesniųjų j÷gų

mums palikta knyga, nes kažkada suprastų fazių simbolika mok÷ žmones tiesos. Štai M÷nuo slapstos nuo Saul÷s, kuri savo spindulių peiliais taip jį subad÷, kad liko tik nugarkaulis... O štai Saul÷, dabar jau nuotakos pavidalu, kovodama su piktuoju moterišku pradu Hosedema, perpl÷šia geidžiamą jaunikį M÷nulį pusiau. Hosedemai liko bedvas÷

dalis ir ji veltui m÷gino M÷nulį atgaivinti, į jo širdį

d÷dama gyvus paukščius... Pasirodo, jaunaties metu M÷-

41

nuo būna mirusiųjų karalyst÷j ir baudžia nusikalt÷lius... O

dabar jis - kosmin÷s būtyb÷s kairioji akis ir dar - pusiau sudegęs dievas, paaukojęs save liepsnai, kad taptų šviesuliu... - Povilas l÷tai vert÷ puslapius, kai kuriuos paskaityda-mas pašnabždom, kilnodamas antakius, šypsodamas viena lūpų puse, kiekvieną žodį palyd÷damas rankos judesiu, -

...štai Jeitso Didieji M÷nulio Fazių Ratai ir visa M÷nulio fazių teorija. Oskaro Vaildo „Salome“, Akselis Miunt÷: „Pilnatis - tai sudžiūvusi senmerg÷, klastingomis akimis ste-binti iš aukštybių mirtingos meil÷s nemirtingą tragediją“, -

Povilas kaip gurmanas ÷m÷ m÷gautis kiekvienu žodžiu. -

O... Bodleras: „...gr÷sminga Deive... nuodais girdanti visus lunatikus...“ O čia Traklis. Dievinu Traklį... „Tyliai ritos nu-geltę m÷nuliai virš jaunuolio karštlig÷s patalo...“ Hes÷, Ba-sio, visokie japonai, kinai... Bertranas, Alberas Žiro, Sigitas Geda, A. A. Jonynas... — jis užsideng÷ ranka akis, — Kamiu

„Kaligula“ - „Jeigu aš būčiau tur÷jęs m÷nulį, jeigu būtų už-

tekę meil÷s, viskas būtų pasikeitę“... - jis vert÷ toliau, -

Gogolis, „Pamiš÷lio užrašai“ - „...mes negalim matyt savo nosių, nes jos visos gyvena m÷nuly...“ - cha, Masalskio re-pertuaras.

Vaikeli, žinai, aš nor÷čiau padaryt tokį vakarą. Perskaityt visa tai... Būtų puiku... - staiga Povilas pašoko: - Tu nieko prieš, jei aš išsitrinksiu galvą? Už valandos man filmavimas,

- ir n÷ nelaukęs mano atsakymo nu÷jo į šalia esantį vonios kambarį. Su savim nusineš÷ ir juodąjį sąsiuvinį, d÷btel÷jęs į

mane tiumfuojančiu žiauraus berniūkščio žvilgsniu, bet atsiprašomai sk÷stel÷jo rankomis.

S÷d÷jau visai apdujus. Rūkiau cigaretę po cigaret÷s. Bu-vo baisiai liūdna. Grįžo Povilas. Pasitryn÷ šlapią galvą juo-42

duoju drabužiu. Nuo dr÷gm÷s jo ugniniai plaukai buvo patams÷ję. Povilas atsis÷do į k÷dę, užsirūk÷ ir, lyg nebūtų jokios pauz÷s, tęs÷ barbendamas pirštais į k÷d÷s ranktūrį:

- Bet ne m÷nulio jam reik÷jo, - Povilas pakraip÷ galvą ir nutais÷ išraišką, lyg būtų ką nutv÷ręs meluojant, - o ma-nęs. Jis suvok÷, kad tik aš galiu suprast ir pateisint kančią, kurios jis g÷dijasi kaip kupros. Jis tik÷josi išgaut iš manęs žmogaus, sukurto kančiai, žaidimo taisykles. Katekizmą. Pradžioj band÷ įrodin÷t, kad negali pakęst m÷gavimosi kančia, mazochizmo ir panašiai. Aš jam pasakiau, kad galima ne-kęsti, bet neįmanoma išvengti to, kas tau skirta. - Jis dūr÷

pirštu į mane, bet žiūr÷jo į savo atspindį. - Mes truputį pa-bendravom ir staiga jame įvyko sprogimas. Baisus, sunaiki-nantis, kraujais aptaškantis, su šaknimis išraunantis visa, kas buvo ligi tol. Visokį prisitaik÷liškumą, širdies apsnūdi-mą, apgaules, melą... - Povilas energingai mostel÷jo ranka, tarsi pastatydamas užtvanką nesibaigiančiam žodžių potvy-niui, bet tęs÷: - Gedui pasidar÷ baisu, įsisąmoninus, kad jo esm÷ yra šiurpūs, juodi ar kraujo spalvos dalykai. Baisu, kai tavo esm÷, šerdis, ašis, aplink kurią sukasi tavo pasaulis, yra kančia. Vargšas vaikas šito klaikiai išsigando. Nebuvo dar pasiruošęs tokiai akistatai, nors jau anksčiau jo gyvenime nutiko daugyb÷ d÷sningų tokį likimą liudijančių įvykių.

Gediminas man÷, kad tai - atsitiktinumai. Nor÷jo tik÷ti, kad tai atsitiktinumai, nes bijojo išsiskirti iš kitų kaip kan-kinys. - Povilas išsk÷t÷ rankas, nunarino galvą kaip nukry-

žiuotasis ir ilgokai grož÷josi savo atspindžiais. Paskiau tęs÷

pašnabždomis: - Juk mūsų pasauly kančia, kaip ir vienatv÷, tapatinama su luošumu. Sielos luošumu. Žmon÷s bijo tur÷ti per daug sielos, - Povilas tai iškoš÷ kaip kaltinimą 43

man pačiai. Krūptel÷jau. Cigaret÷s pelenai pabiro ant viol÷tin÷s suknel÷s, nubraukiau juos ranka, palikdama pilką dryžį. - Jie suakmen÷ja iš siaubo pasteb÷ję savy tą kunkuliuojantį perteklių. Kremtasi. Nemiega naktimis. Lyg sirgtų v÷žiu. O sieloj nepaaiškinamu greičiu auga, plečiasi, dauginasi kažkokios dalelyt÷s, virsdamos augliu. Sielos augliu. Tik n÷ vienas nenori jaustis pasmerktas. Juk žmogus privalo būti gražus. Gražus kūnu ir siela. Be jokių auglių!

Harmoningas, mylintis, laimingas... Neūžaugos ir bekojai užmiršta savo luošumą. Laimei ir kančiai skirtieji retkarčiais užsimiršta. Gediminas dar tik÷josi sau ir kitiems įrodyti, kad skrieja per gyvenimą lengvu šokio žingsniu, švilpaudamas ir dainuodamas, jaučiasi šiam pasauly kaip žuvis vandeny...

- Man kaip tik taip jį apibūdino...

- Daugelis juo patik÷davo. O jis pačią kančią m÷gino aiš-

kint kaip likimo statomas kliūtis šviesiame jo gyvenimo kely.

Gediminas jas grakščiai aplenkiąs ir švilpaudamas skriejąs toliau per rožinę dabartį į šviesią ateitį. Jis man÷, kad priežastis eina pirm kančios. O yra atvirkščiai... Žinoma, jei esi sukurtas kančiai, kaip nors turi ją pateisinti. Gediminas tokių priežasčių visada tur÷jo. Labai pateisinamų, net - įti-kinamų. Visada nervingai ir įkv÷ptai jas d÷st÷, kaip nusikalt÷lis alibi. Bet jei jis būtų buvęs sukurtas abejingumui arba linksmybei, nekreiptų į tas pačias priežastis d÷mesio arba jas tuoj pat užmirštų. Matytų tik tai, kas nesukelia jokių jausmų arba linksmina. Taip ir meil÷ yra ankstesn÷

negu priežastis, negu jos objektas. Meil÷ atsiranda anks-

čiau už ją suk÷lusį žmogų. - (Pamaniau, kad gal būčiau laimingesn÷, jei mano meil÷s „alibi“ būtų tapęs Povilas, o ne Tu. Bet žiūr÷dama į jo blyškų, keistai švytintį, tarsi kasdien 44

kančia ir liūdesiu prausiamą veidą, supratau, kad man jis -

labiau miręs negu Tu.) - Kiekvienas žmogus - tai uždara meil÷s arba nevilties, arba kvailumo, arba džiaugsmo, arba kančios sistema. Up÷, plukdanti tik savo vandenis - skaid-rius, drumstus, seklius ar kunkuliuojančius. Uždara sistema.

Joje būna savi atoslūgiai, bet viskas nudažyta viena spalva.

Žmogaus gyvenimas - tai vienspalv÷ viso pasaulio vaizdinių, jausmų, įvykių, minčių reprodukcija. Žydra - jei žmogus sukurtas liūdesiui, žalia - jei vilčiai, pilka - nuolankumui, juoda raudona - kančiai. Žaliuose up÷s vandenyse pasaulis atsispindi žalias, geltonuose - gelsvas, drumstuose -

drumstas... Tavo spalva, - Povilas padar÷ pauzę ir nusišypsojo kreivai, kandžiai, lyg ruošdamasis sakyt nešvankybę, -

violetin÷. Ilgesio ir vienatv÷s spalva. Štai kod÷l tu sugalvojai meilę mirusiam. Gudriai sugalvojai. Visi patik÷s. Nes kitaip tai atrodo akipl÷šiška: tokia graži mergait÷ ir staiga -

vieniša. Nuod÷m÷, kai toks gražus kūnas pasmerktas būti vienas, - aš per j÷gą atsipl÷šiau nuo jo isteriškai m÷lynų

akių ir pamačiau save pačią, veidrodyje subyrančią į nesu-renkamą daugybę nutolstančių atspindžių. O Povilas pridūr÷: - Apie kitą žmogų neįmanoma papasakot dar ir tod÷l, kad svetimą gyvenimą kiekvienas mato savo spalva.

- Vadinasi, ir Gedimino gyvenimą jūs nudaž÷t savo juoda raudona spalva?

- Vaikeli, aš - visai kas kita. Aš aktorius. Jei visus herojus dažyčiau savo spalva, aš visiškai vienodai suvaidinčiau Hamletą, Estragoną ir Vladimirą, Don Žuaną, Jozefą K.

„Procese“, Orf÷ją, Raskolnikovą, - kiekvieną personažą jis apibūdino gestu, nors man atrod÷, kad keičiasi ne judesiai, o pačios rankos. - Aš - visai kas kita. Manęs lyg ir n÷ra, -

45

Povilas sukikeno, o mane pagavo labai primityvi, sakyčiau, operetin÷ baim÷, nes pasirod÷, kad jo - tikro, vientiso -

išties n÷ra, jo veidas visą laiką neatpažįstamai kaitaliojasi -

kaip velnio. (Atleisk.) - Užtat gali manim tik÷ti. Mano pasakojimas visai objektyvus. O gal tareisi išgirst visai ką kita ir nusivylei? - jis pačiupo ir sutryn÷ tarp pirštų sudžiūvusį

narcizo žiedą.

- Ne, aš tik÷jaus išgirst kaip tik tai, - atsakiau, ir tai buvo tiesa. Aš iš pat pradžių žinojau, kad buvai sukurtas kančiai.

- Kartais galvoju, kiek žmogaus gyvenime reiškia jo išvaizda? Pavyzdžiui, aš galiu suvaidint viską, pradedant herojum, baigiant žmogžudžiu. Viską - nuo Dievo iki š÷tono! O

Gediminas buvo labai panašus į Aleksandrą Bloką. Kiek kančios buvo jo gyvenime... Taip... yra kažkoks ryšys... -

pauz÷s tarp Povilo žodžių did÷jo, did÷jo, galiausiai jis nutilo.

Gerokai patyl÷jęs, tęs÷: - Gediminas per gyvenimą ÷jo kaip per ašmenis. Ir tas gyvenimas savo ašmenimis smigo vis giliau į jo p÷das, kūną, grasindamas perpjaut pusiau.

Supratau, kad reikia gelb÷t tą vaiką. Kažkokioj pjes÷j buvo graži replika apie žem÷s susitaikymą su tuo, kad ji mindoma.

Man pačiam ta mintis labai patinka. Žem÷ ne tik mindoma. Ji prievartaujama, pjaustoma, žudoma kasdien, kas akimirką. Ji irgi skirta kančiai. Ji ne tik susitaiko su tuo, bet ji žydi, duoda vaisių, gimdo. Kas akimirką gimdo žudoma. Štai čia ir yra atsakymas! - Povilas išk÷l÷ smilių ir aš supratau, kad jis nemelavo, pareiškęs galįs vaidinti dievus. - Reikia priverst kančią tapt savo paties priešybe.

Kaip kad auštant bespalvis dangus apsiverčia žaižaruojančia puse... - jis staiga atsistojo: - Ką dar tau pasiūlyt -kavos, arbatos, vandens?! - jis nekantriai spragtel÷jo pirš-

46

tais, o aš sutrikus netariau n÷ žodžio. - Na, jei esi viskuo patenkinta, gal - eikim?

Aš jaučiaus visai netekus j÷gų. O Povilą, rodos, kaip tik ap÷m÷ energijos antplūdis. Nebeleisdamas man pratart n÷

žodžio, jis išb÷r÷ pro langą nuorūkas, įgrūdo į stalčių ne-plautus puodelius, užsimet÷ juodą lietpaltį, apreng÷ mane paltu. Einant koridorium, jis staiga pasak÷:

- Yra du keliai: į meilę arba į savižudybę. Tas, kurį pasi-rinkai tu, - į savižudybę.

Aš sustojau, atsir÷miau į sieną ir n÷ nebesistengiau sulaikyt ašarų, nors blakstienų tušas bjauriai ÷d÷ akis. Pro šalį

pradefiliavusios merguž÷l÷s baisiai pašaipiai mane nužvelg÷.

- Mesk iš galvos šituos dalykus, - pasak÷ jis, pamatęs mano apgail÷tiną būseną, ir pridūr÷: - Jau sakiau, vaiką pasidaryk, ar ką... Na, tokia graži mergait÷, net gaila...

V÷l ÷jau Povilui iš paskos, jausdamasi kaip prisukamas žaisliukas, kurio judesiai - pradžioj greiti ir tikslūs - l÷t÷ja, l÷t÷ja, kol prapuola kokioj šlykščioj, neįmanomoj pozoj. Į÷jom į liftą. Povilas atrod÷ pavargęs, gal nuo manęs, gal nuo vaidmens, kurį tur÷jo man suvaidint. Jis išsišiep÷ pusiau gatv÷s padaužos, pusiau kankinio šypsena ir pareišk÷:

- Liftas - kaip tik lavonams vežioti, - ir sun÷r÷ ant krūti-n÷s rankas.

Liftas buvo siauras, ilgas, tvankus, su apsiblaususiu veidrodžiu ir numir÷liškai melsva šviesa.

Iš÷jus gatv÷n, nepaisant prisl÷gtos ir apdujusios būsenos, ap÷m÷ kvailiausias džiaugsmas, kad visi mane matys su Povilu Aršausku. Bet jis užsitrauk÷ didelį juodą gobtuvą, veido beveik nebesimat÷. Palyd÷jęs mane iki troleibuso, pasak÷, galantiškai pabučiuodamas man ranką:

47

- Labai malonu buvo susipažinti, - intonacija reišk÷, kad daugiau nebesusitiksim. - Beje, jei tavo v÷rin÷liui reikia dar vieno karoliuko, užsirašyk telefoną, - jis lauk÷, kol aš karštligiškai knisaus rankin÷je, ieškodama popieriaus skiaut÷s, paskiau neištv÷ręs ištrauk÷ degtukų d÷žutę ir seilindamas degtuko galvutę užraš÷ telefoną, - manau, susikalb÷sit. Labai šauni moteriškait÷, jos vardas - Raimonda.

Ir jis įšoko į troleibusą. Net - pamosavo man. Man pasirod÷, kad jo ranka staiga atitrūks ir nuskris. Jam nuvažiavus, pasijutau kažką negrįžtamai praradus. Keista... Nejaugi jį?

Kam jis man, kai aš myliu tik Tave! „BUITIES TARNYBA -

JŪSŲ PASLAUGOMS!“ - skelb÷ degtukų d÷žut÷.

Troleibuse šalia manęs atsis÷do juodai apsitaisiusi senelyt÷. Jos akiniai buvo storiausio stiklo, nosis karikatūriškai nulinkus, o smakras užsirietęs, nes burna, aišku, bedant÷.

Nuo jos dvelk÷ naftalinu, dr÷gnu rūsiu ir kat÷mis. Ji taip klaikiai kret÷jo, atrod÷, kad joje spurda visas spiečius besiveržiančių ištrūkt padarų. Staiga senelyt÷ ÷m÷ glostyt man petį tokia žalsva, raukšl÷ta, į šikšnosparnį panašia ranka ir vap÷ti:

- Panelyt, panelyt, ko gi velki, ko gi velki, - žodžiai jos burnoj v÷l÷si gniutūlais.

Man pasidar÷ nejauku, nes iš paskutiniųjų valdžiaus, kad nepravirkčiau. Dažnai jaučiuos verkianti, nors juokiuos, nors visiems aplinkui atrodo, kad juokiuos ar abejingai spoksau. Dabar lyg ir buvo atvirkščiai... Bet tuoj supratau, kad pasikūkčiodamas žliumbia ant vaikų s÷dyn÷s tupintis bam-blys, o sena, spinta ir pel÷siais tvoskianti moteryt÷ ÷m÷ guost mane. Visi kaipmat sužiuro į mudvi. Tos senut÷s kret÷jimas, rodos, buvo nepakeliamas visiems, išskyrus ją pačią.

48

Žmon÷s nutilo, nuščiuvo, lyg steb÷tų agoniją. O troleibusas šliauž÷ kaip tyčia l÷tai, stoviniavo prie kiekvieno šviesoforo ir per÷jos, užtęsdamas tą į merd÷jimą panašų kret÷jimą.

Iššokau iš troleibuso ir pasijutau tarsi ištrūkus iš žabangų. Ne ne, aš neteikiu reikšm÷s tokiems įvykiams! O kam aš teikiu reikšmę? Aš myliu Tave!

Kai vakare pažvelgiau pro langą, drign÷s apsuptas m÷nulis violetiniam danguj primin÷ sumuštą veidą. Ant mano lovos gul÷jo keisčiausiai su Tavim susiję daiktai: perlamutrin÷ puodelio šuk÷, dvi skaidr÷s, „Raudonkepurait÷“, perrišta rožiniu kaspin÷liu, degtukų d÷žut÷ su Raimondos telefonu ir aplamdytas sąsiuvinis juodos klijuot÷s viršeliais.

Taip - „M÷nesienų kolekcija“! Aš ją pa÷miau - ne, nepa-vogiau; pa÷miau, kai Povilas b÷r÷ nuorūkas pro langą. Aš

kitaip negal÷jau, Gediminai, nes myliu Tave! Kol kas bijau tą sąsiuvinį skaityt.

Paskambinau Raimondai. Kažkoks vaikas praneš÷, kad ji su filmavimo grupe išvykus į Feodosiją ir grįš po Naujųjų

metų. Man tai pasirod÷ baisi nes÷km÷. Nusprendžiau pasiburt iš „M÷nesienų kolekcijos“ - „Purpuriniai debesys galvą jo apsiaut÷, ir tyl÷damas jis m÷nesienos nušviestu veidu sukniubo ant savo kraujo ir savo atvaizdo“, - Georgas Traklis. Aš v÷l klaikiai bijojau nemiegot!

Žiema taip ir neprasid÷jo. Keista, gyvenu tik ta viltim, kad už poros savaičių grįš kažkokia Raimonda ir gal šį tą apie Tave papasakos. O dabar - v÷l pauz÷. Ne, tai panašu į

šlykštų sapną, kai pasiutusiai skubi į kokį Nojaus laivą, bet iškyla nesuvokiamos, nepermaldaujamos, neįveikiamos, net neregimos kliūtys; b÷gi vietoj, susinarplioji, sustingsti klam-49

piose erdv÷se, o delsti negalima, negalima, negalima n÷ akimirkos, reikia skub÷t! Reikia skub÷t, tik aš s÷džiu bespalv÷je žol÷je bespalv÷s Vilnel÷s pakrant÷je. Aplink l÷tai sklando, sūkuriuoja lapai - pilki, rudi, pajuodę, tokie plokšti, tarsi dešimtmečiais laikyti storiausioj knygoj. Šit vienas nutupia man ant rankos. Veik perregimas, išmargintas plonyt÷m linijom — gysliuk÷m; visai kitokios vagoja mano kairįjį

delną, lemdamos mano likimą. Apsnūdusios antys protarpiais, lyg staiga užpultos, ima pamiš÷liškai kleketuoti. Tada, žvangindamas grandinę, priekin÷m kojom draskydamas orą aršiai suloja šuo, saugantis mašinų stov÷jimo aikštelę.

Noriu Tau parašyt apie save, bet tas noras krinta kaip ak-muo į vandenį, ir mano mintys vis did÷jančiais ratilais tolsta, tolsta, tolsta... Kurgi Tu dabar esi - Geltonose Amžinyb÷s Pievose, augale, paukšty, žv÷ryje, kūdikyje, kur nors Indijoj, Norvegijoj, o gal visai čia pat? Arba muzikos nublokštas į

giedančias, skambančias, o gal į kurtinamai tylinčias erdvumas? Kartais mane užplūsta nuojauta - ne kokia duksli, neapčiuopiama, o aštri, verianti, - kad Tu esi netoli, nors, nedrįstu viltis, kad Tu - gyvas.

Ką gi Tau papasakot apie tą išties dvidešimt šešerius metus užsitęsusią, vienatvę, Tavęs belaukiant? Vaikyst÷j aš labai daug sirgdavau ir atprasdavau, nebemok÷davau žaisti, bendrauti su kitais vaikais. Be to, tariausi esanti siaubingai negraži. Man atrod÷, kad visi kuo puikiausiai mato neįtik÷-

tiną, išskirtinį mano bjaurumą ir tik iš gailesčio neišsiduoda. Tur÷jau aibę kompleksų, ir tie kompleksai liko visam gyvenimui, nors priežastys, juos suk÷lusios, lyg ir dingo. Net ir dabar, būdama tarp žmonių, bendraudama su jais, aš turiu d÷t milžiniškas pastangas, kad išsiveržčiau iš

savo ne-

50

permaldaujamos vienatv÷s skafandro. O žmon÷ms tos pastangos, ko gero, atrodo negražiai, gąsdina, atstumia, ir jie nepriima manęs į savo bendravimo apeigas. Aš lieku nuošaly. Man patinka juos steb÷t iš šalies, nes aš jų nemyliu.

Tarp jų man būtų neįdomu!

Kad ilgiuos Tavęs, pirmąsyk nepaprastai skaudžiai pajutau berods penktoje klas÷je. Ligi tol aš, tarsi kieno pastumtas kamuolys, ried÷jau iš inercijos, bet ÷m÷ rastis kliūtys, į

kurias atsitrenkdama prad÷jau suprast, kad ne šiaip sau ri-tuosi, o - gyvenu. Aš prad÷jau myl÷t. Tikriausiai kažkas panašaus vyko ir anksčiau, bet dar nemok÷jau pavadinimų

siet su įvykiais bei veiksmais. Pamenu, kaip sykį mane rado mama su kažkokiu Martynuku savo dvigul÷j lovoj... Mes buvom nuogut nuogut÷liai ir steb÷jom, kaip slyvoje rangosi pusiau perkąstas kirminas. Tur÷jom po ketverius metus...

Tai atsitiko Palangoj; kambarys buvo pilnas saul÷s, mane rengdama mama baisiai bar÷si, žnaib÷si, o šukuodama taip rov÷ plaukus, kad apsižliumbiau... Nevert÷jo šito Tau pasakot! Kaip kvaila. Ir dar prisiminiau, kaip aš - jau pirmok÷,

- įsikibus kažkokiam berniūkščiui į parankę, vaikščiojau po mokyklos kiemą, kvepiantį rudeniniais laužais, o visi kurtinamai šauk÷: „Kavalierius su pana, vir÷ košę su smala!!!“

Neprisimenu nei to kavalieriaus veido, nei vardo, tik kad buvo gerokai už mane mažesnis... O vartydama pirmos, antros, trečios klas÷s „Atminimų“ sąsiuvinius, tarp kiškių, katinų ir paseilintais pieštukais nupieštų rožių randu užlenktus puslapių kampelius su magiškais žodžiais: „PASLAPTIS“. O ten parašyta: „Anita myli Saulių“, „Anita +

Artūras = KM“, „Karolis myli Anitą“. Kad Tu žinotum, kokios tai man dabar paslaptys! Kas jie - Saulius, Artūras, 51

Karolis? Kur jie? Penktoji klas÷ kažkod÷l yra kaip tik riba, kai pradedu atsiminti tuos, kuriuos „myl÷jau“. Pirmiausia -

Augį, tokią trapią, į amūrą panašią būtybę, jo neįtik÷tinai smulkias rankutes kreiduotais pirščiukais, kažką braižančias ant mano - pirmojo - suolo; prisimenu, kaip po prikyšte slepiu savąsias - dideles, prakaituotas, nugraužtais nagais.

Myl÷jau Oceolą - graudžiai raudodavau įsikniaubus jam į

krūtinę, kai mudu skriedavom ant juodo mustango per bekraštę preriją. Paskiau - Regį, vienuoliktoką, kurį myl÷jo vos ne visos mokyklos mergait÷s; neatsispyriau ir aš...

Nesigilindama, ką, kod÷l, kaip jam jaučiu, brukdavau jo žalio palto kišen÷n suglamžytus meil÷s laiškelius, skambin-davau telefonu keliasdešimt sykių per dieną, kad išgirsčiau nekantrų „Alio!“ Myl÷jau muškietininką Atą, buvau jo žmona ir, bekovodama už teisybę, pad÷jau savo išdidžią galvą ant ešafoto. Myl÷jau grafą Montekristą, nepamenu, kod÷l su juo skęsdavau siaut÷jančioj, ledin÷j m÷nesienos nutviekstoj jūroj... Myl÷jau Edį, savo klasioką, trenkiantį prakaitu, nešvariom kojin÷m, tabaku, amžinai klimpstantį į visokias skandalingas istorijas, iš kurių svajon÷se jį gelb÷davau, kol galų gale jis atsidūr÷ kolonijoj. Žinoma, at÷jo laikas ir kino žvaigžd÷ms - myl÷jau Žaną Mar÷, Aleną Deloną, Regimantą Adomaitį... ir - Štirlicą... Manęs visą tą laiką nemyl÷jo niekas.

Klas÷je manęs nem÷go, nes labai gerai mokiausi, buvau aukšta, liesa, negraži, tylen÷. Devintoje klas÷je mano figūra visai susiformavo; degdavau iš g÷dos per medicinos patikrinimus ir fizkultūros pamokas, visiems matant, kad -

d÷viu liemen÷lę. Taigi įsivaizduok mane su tokia ilga, nutį-

susia, kaip ant karties kabančia uniforma, kietai supintomis kasomis, beviltiškomis kaip veršelio akimis ir vešliais 52

antakiais, kuriuos atkakliai, springdama ašaromis, pešiojau žnypliuk÷mis. Bet kažkuris vienuoliktokas, sumetęs, kad mano ilgas kūnas ne toks jau bjaurus, priseg÷ pravardę Long Tall Sally. Maniškiai devintokai džiūgaudami ją pasigavo, bet, sužinoję, kad tokią dainelę dainuoja ir Litl Ričardas, ir Čakas Beris, ir net „Bitlai“, springdami iš pasitenkinimo, traukia „very pretty girl“, nusprend÷, kad šios garb÷s esu neverta. Iš Long Tall Sally pasidar÷ Ilgoji Seil÷, o paskiau -

Seil÷, ir tiek. Vargš÷, besigūžianti, besikūprinanti, zubryla Seil÷, paraudusia nuo antakių pešiojimo kakta, kiauras paras be jokios atrankos ryjanti romanus. Nuo keturiolikos iki aštuoniolikos metų ne gyvenau, o skaičiau. Kai visi klasiokai buvo ligi ausų paskendę pirmosiose meil÷se, bučiniuose, „plotuose“ (kurių adresais buvo išmarginta visa priešais „Vaivos“ kavinę esančios tarpuvart÷s siena), aš lupau iki koktumo atsipykusius penketus, skaičiau Nekra-sovą, manydama, kad tai tas rusų rašytojas, kuriam lygių

nebuvo, n÷ra, nebus ir nuo kurio visi kaifuoja (tai yra —

Dostojevskis), svajinga ir vieniša slankiojau po naktinį Pa-ryžių, dainavau Džono Lenono ansambly ir filmavaus pas Bergmaną...

Mokyklos nekenčiau. Atsimenu save, besigūžiančią šlykš-

čiai žaliam suole tarp šlykščiai žalių sienų ar dvokiančia žalia kempine valančią žalią lentą... Taip, atsimenu kvapus: valerijonų tvaiką iš r÷kiančių mokytojų burnų, šutinamų

kopūstų smarsą koridoriuos, chlorkalkių - valgykloj ir tua-letuose, karbido (su kuriuo amžinai kažką išdarin÷davo pir-mokai) dvoką kieme, prakaito šutą sporto sal÷j, salsvą fre-zijų aromatą per paskutinį skambutį, pirmųjų cigarečių gerklę graužiančius dūmus pal÷p÷j. Ta pal÷p÷ buvo užversta 53

sulūžusiais stalais, suolais, kabyklomis ir joje gyveno tūkstančiai balandžių. Čia vakarais rinkdavosi mergait÷s ir, su-tūpusios ant storu paukščių išmatų, plunksnų, dulkių luobu aptrauktų grindų, darydavo spiritizmo seansus. Kažkod÷l kviesdavom÷s Musolinį arba Grišą Rasputiną, o jie mums daug žad÷dami kalb÷davo apie meilę.

Paskiau visi prad÷jo hipiuoti: augintis plaukus, siuvin÷ti drabužius, vertis karolius, iš šikšnelių narpliot apyrankes, keliaut „tranzu“, b÷gioti iš namų, važiuoti į „seišinus“, rinktis

„komunariumuose“, gilintis į laisvos meil÷s teorijas, kurti popgrupes, pirkti kosminius pinigus kainuojančius „Rolling Ston'ų“, Džimio Hendrikso, „Yes“ diskus, sodų nameliuos statyt pogrindines rokoperas - „Jesus Christ Superstar“ ar

„Hair“. Aš, žinoma, buvau nuošaly. Jaučiaus tarp jų kaip svetimkūnis, vagis, priešas. Visai ne laiku nusikirpau plaukus. Klausydavausi Robertino Lorečio „Santa Liuci-jos“, o daugių daugiausia - Rafaelio.

Be knygų, dar tur÷jau sapnus. Dienas stumdavau ilg÷damasi nakties, to palaimingo momento, kai atsigulsiu ir, prad÷jus sapnuoti, pateksiu į kitą realybę. Juk pusę gyvenimo praleidžiam sapnuose, ir kas gali pasakyt, kuri realyb÷ yra tikroji? Gal, žiūrint iš anapus, iš sapnų, visa, kas vyksta čia, irgi atrodo tik blausus, neįdomus, beprasmis prasimanymas, kuriame negalima skraidyti, vaikščioti po vandeniu, būti su tais, kuriuos labiausiai myli... Kartais aš prad÷davau savęs nekęst už tą prakeiktą gyvenimą sapnuose ir sapnuojant, sva-jojant; laukime, ilg÷jimesi, be realyb÷s pojūčio, ne ČIA, ne DABAR. Nemok÷jau ir nemoku įsisąmonini, pasidžiaugt, pasim÷gaut dalykais, kuriems paprastai yra klijuojamos etiket÷s

„svajonių išsipildymas“ arba „kaip sapne“.

54

Galiu Tau papasakot kad ir tokį epizod÷lį. Buvau dešimtoje klas÷je įsimyl÷jusi Van Gogą. S÷d÷jau su drauge „Ne-ringoj“. Siurbčiojom kavą, draug÷ kažką postringavo, o aš

l÷kiau apsupta krankiančio varnų debesies raudonai žydinčia lanka paskui Vincentą (Van Gogą) tik÷damasi sutrukdyti jo savižudybę.

- Ko tas diedas taip į tave spokso? - paklaus÷ draug÷.

Tikrai, prie gretimo stalo s÷dintis vyriškis prakauliu Nepo-muko veidu įd÷miai - net akipl÷šiškai - mane nužiūrin÷jo.

Mudviejų žvilgsniams susitikus, jis nusišypsojo, sud÷jo pirštus keturkampiu r÷meliu, pro kurį steb÷jo, kaip mane pila lipnus raudonis... Nežinau, kam prad÷jau visa tai pasakot.

Tokius bereikšmius, beprasmius dalykus... Atleisk... Tačiau jei jau prad÷jau, tai ir baigsiu. Viešpatie, kokia banalyb÷ -

išsipildžiusi svajon÷! Gatv÷je mus pasivijo tas pats vyriškis ir, pad÷jęs ranką man ant peties, paklaus÷:

- Panele, ar nenor÷tum÷t filmuotis?

Ak - klausimas, apie kurį svajoja viso pasaulio merginos! Tūkstančius kartų ištartas mano rožin÷se svajon÷se, kas akimirką vis tuo pat juokaujamu tonu, tik kitom kalbom užduodamas įvairių žem÷s kampelių pelen÷ms. ömiau kvatotis, žinodama, kad tas dirglus isteriškas juokas kiekvienu momentu gali virst ašarom.

- Taip, žinoma, taip, - atsakiau.

Kitą rytą nubidzenau kino studijon. Mane grimavo ne-gailestingoj šviesoj, priešais milžinišką veidrodį. Bijojau atsimerkt, kad išvydus savo atvaizdą nepasprukčiau degdama iš g÷dos. Visada laikiaus šitos stručio taktikos: nežiūr÷jau į

veidrodžius, vitrinas, langus, stiklą, net į atsitiktines savo fotografijas. Kokią valandą man daž÷ vokus, v÷l÷ plau-55

kus. Apvilko trumput÷le juoda suknele plonyt÷m petneš÷-

l÷m - kad visi pamatytų, koks ilgas mano kaklas, kaul÷ti pečiai, o rankos ir kojos - kaip spagečiai. Negana to, mane dar apav÷ juodais bateliais sieksniniais kulnais - tikriausiai, kad suvelta galva remčiau lubas. Kai keliom minut÷m grimo kambary likau viena, ryžaus atsimerkt. Iš veidrodžio į

mane spoksojo gražuol÷, kokiomis mirg÷te mirga madų

žurnalai, kino biuleteniai, aktorių nuotraukų kolekcijos, reklamos, kojinių, muilų, šampūnų pakuot÷s... Aš, Ilgoji Seil÷, tokias niekinau! Juodu kontūru apvestos akys po sidabriniais vokais ir priklijuotom blakstienom pasidar÷ gašlios, tamsiai nupudruoti skruostikauliai atrod÷ išsišovę kaip kokios Soft Loren; visų šitų grožybių fone nosis tapo miniatiūrin÷, o lūpos blizg÷jo kaip rubinai - va! Dabar belieka pridurt dar vieną banalybę - vos paj÷giau save atpažinti. Ilgainiui ši fraz÷ tapo kasdien÷, tiesiog vien ja galiu save apibūdinti:

„Aš vos paj÷giu save atpažinti!“ Nes Tu dar nežinai, ką apskritai aš veikiu. O! Šeš÷lis jau užsimin÷, kad pozuoju aktus Dail÷s institute. Kartais - Dailininkų sąjungoj; ten -

kompanija įdomesn÷ ir daugiau moka... Aš neatpažįstu savęs jų piešiniuose, litografijose, ofortuose, drob÷se, skulptūrose, bet tai - niekis! Blogiau, kad pozuodama aš

tarsi susidvejinu, atitrukstu nuo realyb÷s ir žvelgiu pati į

save iš šalies, negal÷dama atpažinti savo tobulo kūno, tysančio tai ant dryžuoto čiužinio, tai ant purvinos paklod÷s ar geltono šilko drapiruot÷s, s÷dinčios ryškioje šviesoje tarp reflektorių ir šildytuvų. Kartais pasidaro baisu. Aš dar ir maneken÷, bet negaliu atpažinti savęs madų žurnaluose.

Ne tod÷l, kad ryškus makiažas ir prašmatnūs drabužiai mane ypač keistų! Mano kūnas tapo man

56

visai svetimas, priešiškas, nepakenčiamas jau tada, kai tariaus jį esant bjaurų. Paskiau nebepaj÷giau jo prisijaukint.

Tod÷l elgiuos su juo laisvai, negailestingai, drąsiai, kaip su svetimu daiktu. Kartais man atrodo labai neteisinga, kad mūsų gyvenime tiek daug lemia išor÷... Vienu metu šokau naktiniam bare - padorių padoriausią kankaną su absoliučiai visais drabuž÷liais... Sykį išgirdau, kaip draugei motina pasak÷: „Kam bendrauji su Anita, juk ji užsiima visomis laisviausiomis profesijomis...“

Na tiek to, baigsiu Tau pasakot apie savo artistinę karjerą. Tu tikriausiai įsivaizduoji, ką tur÷jau vaidint su tokiu grimu ir apranga? Žinoma, laisvo elgesio merginą, ir ne bet kokią - paryžietę. (Herojus trumpai nuvyko Paryžiun, pamat÷ mane, o grįžęs nebegal÷jo pamiršt... Mano veidas pri-merktom akim ir pravira burna stambiu planu nuolat iškil-davo netik÷čiausiom jo gyvenimo akimirkom... Herojus buvo žurnalistas, puikus žmogus ir vis svajojo, kaip būtų mane atvedęs į doros kelią...) Man teko net visai solidus pusantros minut÷s epizodas, bet aš idiotiškiausiai susikompromitavau jau pačią pirmą filmavimo dieną. Paklausyk: Neries, vaidinančios Seną, pakrant÷je aš ir mano herojus tur÷jome pasibučiuoti. Stov÷jau virve aptverto rato vidury, aplinkui grūdosi begal÷ žioplių, zujo apšviet÷jai, grimuotojos, asistent÷s, dailininkai ir taip toliau. Pasigirdus komandai -

„Motoras“, herojus pri÷jo prie manęs, apkabino, atloš÷

mano galvą, pajutau jo alsavimą, jo lūpas visai šalia savųjų

ir man pasidar÷ baisu! Herojus staiga mane paleido ir aš

išgirdau, kaip iš kažkur labai toli atsklinda jo balsas.

- Cha cha cha, juk šita mažyt÷ nemoka bučiuotis, - tai nebuvo scenarijuje numatyta fraz÷.

57

Aš supratau, kad tai apie mane. Atūž÷ juoko banga. Aš

puoliau į šalį, pralindau po virve, kūkčiodama broviausi per kikenančių žioplių minią, visai nebesutramdydama ašarų, nuskuodžiau krantine. Tada man buvo septyniolika metų; nepatik÷si, bet aš tikrai nemok÷jau bučiuotis... Tą patį vakarą pas mane atvažiavo režisierius ir padovanojo tokį su-trintą, tūkstantis pirmą kartą atšviestą, veik neįskaitomą Kamasutros egzempliorių. Pareišk÷, kad meil÷s meno, o ypač

tokiai gražiai mergaitei kaip aš, reikia mokytis iš pačių geriausių šaltinių. Jam išvažiavus, prad÷jau skaityti tą rytietišką išmintį, bet ūmai mane pagavo baim÷, tūkstantįsyk stipresn÷

nei filmavimo aikštel÷je, sumišusi su pasišlykšt÷jimu, ir aš, nelabai tesusigaudydama ką darau, supl÷šius Kamasutrą į

smulkiausius gabal÷lius, išmečiau šiukšlių d÷ž÷n. Nepyk, kad visa tai Tau kalbu. Pasidaviau absurdiškam įsitikinimui, kad, pasakojant apie save, reikia sumin÷t štai tokias, pikantiškomis vadinamas, situacijas.

Aš visuomet jaučiaus tarsi aktorius ir žiūrovas vienam asmeny. Žiūrovas ir buvo tikroji, sąmoningoji, mano dalis, o kita, svetimoji, kažką veik÷, blašk÷si, steng÷si, siek÷... Žinai, aš

augau kaip medis - pradžioje buvo vienas stiebas, kuris v÷liau išsišakojo į dvi puses, o tos išleido dar naujas ataugas.

Aš nebepaj÷giau sustabdyti to šakojimosi, pati buvau kažkur apačioje, gal centre - šerdyje - ir jaučiau, kaip skylu, dalijuosi į begalę šakų, atšakų, ataugų, lapų, pumpurų, nebesugeb÷dama suvaldyti, kontroliuoti, išmaitinti visos tos gausyb÷s. Aš jau nebežinau ir negaliu būti atsakinga už tai, kas darosi mano viršūn÷je, kaip žydi ir ką mezga pačios to-limiausios šakos šiaur÷je, pietuose, rytuose ir vakaruose, kokios formos naujai besiskleidžiantys lapai... Aš nebeturiu 58

j÷gų! Man darosi sunku ir baisu, nes pati nebežinau - kas aš, kasdien žaliuojanti vis nauja šakele, prasiskleidžianti jau-nais lapais, išsprogstanti nereg÷tais žiedais. Aš neįsivaizduoju, kaip visa tai išmaitinti, išpuosel÷ti, išsaugoti! O gal visa ta kasdien many užsimezganti, išsprogstanti gausa yra augliai, kerpl÷šos, dygios samanos, nuodingos uogos... Susipainiojau tose metaforose. Jau skubu. Jau reikia eit pozuoti - ir taip praleidau kelias dienas.

Labai skub÷dama dar pridursiu tai, ką privalau: aš buvau ištek÷jus. Tas vyras buvo dvidešimčia metų už mane vyresnis, fotografas. Susitikau jį mokyklos išleistuvių vakarą rūko pritvinkusiame Kalnų parke. Jo nemyl÷jau, bet pasiutusiai troškau tapt savarankiška, išsilaisvint nuo savo namiškių, kurie visi ligi vieno buvo diktatoriai. Mano motina, t÷vas, vyresnysis brolis, senel÷ neįsivaizdavo, kad galima gyvent neprimetant kitam savo valios. Tai tiesiog buvo už-

programuota jų genuose. Net jei jie nieko nedar÷, nekalb÷jo, vien nuo jų buvimo sklido kažkas įsakmaus, liepiamo, prievartaujamo, ginčijamo. Kiekvienas iš jų tur÷jo savą, prie-

šingą kitoms diktatūroms sistemą, ir visos švent÷s: Naujieji metai, gimtadieniai, iškilmingi pietūs ar kitokie su÷jimai krūvon virsdavo susir÷mimu, riauš÷mis, pragaru. Aš buvau jauniausia, tod÷l visi jaut÷ pareigą mane kontroliuoti, stumt, traukt, ragint, stabdyt, įsakin÷t, verst... Kartais mane apimdavo grynai fizinis dusulys nuo tokio puolamo jų buvimo šalia.

Tau gali pasirodyt, kad jų visai nemyliu. Man pačiai tokia mintis yra užvis baisiausia. Aš myliu juos, bet per tuos nelemtus rietyn÷mis virtusius šeimos su÷jimus savižudyb÷

man atrodydavo vienintel÷ išeitis. Toks pačių artimiausių

būtybių nesugeb÷jimas būti kartu, suprast vienas kitą man 59

tapdavo akivaizdžiu neišvengiamo žmogaus vienišumo įro-dymu. Žinoma, mes visi vienas kitą myl÷jom, bet užsimirš-

davom ir d÷l niekingiausių smulkmenų kariaudavom iki išse-kimo, iki nevilties. Motinai prad÷jus ant manęs šaukti d÷l neišnešto šiukšlių kibiro, neišskalbtos suknel÷s ar kojin÷se nub÷gusios akies kaip tik tuomet, kai nor÷davau tyliai pa-s÷d÷t ar pasakyt jai, kad man liūdna, rūpestingai slepiama gyvenimo beprasmyb÷ ištrykšdavo fontanu. „Tu mane privesi prie savižudyb÷s, tu tu tu!“ - t÷kšdavau motinai, dusdama iš

nevilties, kad galiu jai taip šaukti, o ji nieko neatsako arba sausai iškošia: „Demagog÷“. Man būdavo beviltiškai savęs gaila, o motina atrodydavo svetima, stipri, saugiai - vyru, dviem vaikais, butu, mašina, m÷gstamu darbu, karjera -

pririšta prie gyvenimo. Po to ateidavo atgailavimo naktis.

Suprask, aš nor÷jau pab÷gt iš to užburto rato, kur meil÷

sprogin÷jo irzlumo, pykčio, desperacijos skeveldrom, kurios suirdavo, nus÷sdavo nedrąsaus švelnumo dul-kelyt÷m, lemiančiom trumpą ramybę...

Taigi aš ištek÷jau. Vietoj dviejų vaikų tur÷jau du abortus.

Turiu ir alibi! Studijavau aktoriniam, visi man žad÷jo stulbinamą karjerą. Mečiau po antro kurso, pati nežinau kod÷l.

Bet man tai atrod÷ iššūkis visam pasauliui. Spjūvis į veidą sau pačiai!

Mano vyras mane labai myl÷jo. Pradžioje aš tuo m÷gavaus, bet veikiai pasteb÷jau, kad jo meil÷ virsta pasyvia agresija, koncentruota pavojinga energija, kaip toji muzika Sauliaus pasakotoj istorijoj. Aš niekuo negaliu savęs pateisint.

Kartais man atrodo, kad baigiu išeikvot MEILES LIMI-TĄ, kuris yra kiekvienam skirtas ir ribotas. Baigiu iššvais-60

tyt man skirtą meil÷s energiją, nuolat įsimyl÷dama atsitik-tinius, visiškai man nereikalingus žmones. O svetimi, ne man skirti vyrai įsimyl÷dami veltui išsemia man lemtą meilę.

Man sekasi ten, kur trokštu, kad nesisektų, ir - atvirkščiai.

Mano iššūkių gyvenimas nepriima, bloškia juos atgal į veidą.

Aš esu riba tarp juodo ir balto, tarp tų, kuriuos myliu ir kurie myli mane; tarp tų, kurie nemyli manęs, ir tų, kurių aš

nemyliu; tarp to, ko trokštu ir ko pasaulis iš manęs reikalauja; tarp to, kas man duota ir neduota... Tarp dviejų ne-sijungiančių, nesiliečiančių polių. Ir manęs n÷ra n÷ viename iš jų.

Bet dabar aš išgelb÷ta, aš myliu Tave ir laikas baigt šią kvailą beprasmę išpažintį. Prasideda lietus, ir raid÷s ištykšta kaip m÷lynių uogos ant balto drabužio...

Aš taip noriu būt su Tavim! Be Tavęs ir šitų laiškų mano gyvenimas yra visai beprasmis. Tu tik paklausyk, ko vertos mano dienos. Pabundu pusvalandį prieš pratrūkstant ža-dintuvui, nes klaikiai bijau jo įžūlaus, abejingai aliarmuo-jančio balso. Jei, nesp÷jus laiku pabusti iš sapnų, į ČIA su-grįžtu tik jo pažadinta, jaučiu nenumaldomą neviltį, tolygią bukam fiziniam skausmui. Tas aštrus isteriškas garsas volu pervažiuoja per mane, išt÷kšdamas, deformuodamas, neatpl÷šiamai prilipdydamas prie realyb÷s... Žinau, kokie neįdomūs šie samprotavimai, betgi Tu niekad jų neskaitysi...

Gerai, kad neskaitysi, nes atvirumas ne suartina žmones, o juos skiria, tolina vieną nuo kito. Juk, būdamas atviras, žmogus kaip į tunelį eina gilyn į save; tolsta, tolsta, tolsta nuo to, kuriam atsiveria, to, kuris bijo arba nenori, arba nesusipranta leistis iš paskos. Jei būtum šalia, čia, gy-61

vas, niekad Tau nepasakočiau tokių dalykų! Ničnieko, kaip ir visi kiti, apie mane nežinotum. Klausyk toliau. Ropščiuosi iš

lovos, įjungiu pafą, slenku į virtuvę plikyt kavos. Ten jau slampin÷ja močiut÷. Atsitv÷rusi kurtumo siena, ji barškina puodais, šnopuoja, triūsia, kad net visa kakta išrasoja, lyg keltų puotą kalifui! O viso labo iš duonos trupinių, trintų

bulvių, cukraus ir pieno susitaiso kažkokį paukštišką patiekalą. Aš žiūriu tai į rūpestingai čiaumojančią močiutę, tai į

ramias Vermejerio moteris, išpl÷štas iš kažkokio žurnalo ir plastilino gumuliukais prilipdytas prie sienos, margom švie-sel÷m mirkčiojantį l÷ktuvą už lango, girdžiu, kaip „Sex Pistols“ pasigardžiuodami kriokia „No future, no future, no future to you!“ Visa tai taip nesiderina ir taip susiję, kad užsiveria nepažeidžiamu ratu, iš kurio niekad nebeišeisiu. Paskiau nusiprausiu, rengiuos, gražinuos, dažaus, ilgai spoksau į veidrodį - iki tos keistosios kvapą gniaužiančios baisios akimirkos, kai nebeatpažįstu savo atvaizdo. Moteris anapus stiklo, atvirkštin÷je erdv÷je, žvelgia nesl÷pdama paniekos ir priešiškumo. Leidžiuos liftu žemyn, išeinu į gruodžio tamsą: pasnigę ir kvepia žiema. Ar pasteb÷jai, kad žiemą pasaulis kvepia taip, koks jis ir yra iš

tikrųjų? Kitais metų laikais tą tikrąjį pasaulio kvapą užgožia pašaliniai

aromatai:

atšylančios

žem÷s,

sulos,

besiskleidžiančių pumpurų, žol÷s, dumblių, liepų, žemuogių, obuolių, medaus, chrizantemų, lietaus, pūvančių lapų... O

žiemą, kai visa sustingę, apmirę, užklota sniegu, suled÷ję, ir padvelkia tas tikrasis pasaulio, būties kvapas. Šaltas, grynas, skaidrus, nenusakomas... Gaivinantis ir griebiantis už

gerkl÷s, teikiantis viltį ir tuoj pat ją atimantis, ir amžinas kaip ilgesys. O ar pasteb÷jai, koks keistas garsas tvyro tame kvepiančiame ore pačiomis šal-62

čiausiomis žiemos naktimis? Dieną tas garsas prityla, vakarais suteikia tik÷jimo, o rytais, visai silpdamas, išspaudžia ašaras. Kai visa tai tumulais veržiasi pro mano pravirą langą ir kažkur toli toli ūkteli traukinys - staiga apima toks paš÷lęs noras gyventi!

Bet dabar aš, m÷gaudamasi savo aukštakulnių batelių kauk-

š÷jimu, lekiu per Žirmūnų tiltą. Kasryt sutinku tokį baisiai aukštą ir liesą senį: žilabarzdį, giliai arti viena kitos susodintom akim, aristokratiškiausia nosim, stambiom įnoringom lūpom. Jis d÷vi margą megztą ausinę kepuraitę su komišku bumbulu ir tokias pat pirštines, tod÷l atrodo kaip milžiniškas susenęs vaikas. Ant ilgo pavad÷lio jis tempia nenusakomos veisl÷s neūžaugą šunytį. Prieš Tau pasirodant, asketiškas, blausiai švytintis rytmetin÷j prietemoj to senio veidas man buvo vienintelis dienos džiaugsmas. Įsigrūdu troleibusan. Čia, ypač spūsties valandomis, kasdienis žmonių

abejingumas įkaista ligi neapykantos, kuri tvinkčioja įtemptose nugarose, agresyviai atkištose alkūn÷se, rangosi tarp mindomų kojų, ištrykšta nemaloniu kvapu, nešvankiais žodžiais ar priverstine šypsena. Būna dienų, kai visi žmon÷s atrodo pasibais÷tinai negražūs. Būna dienų, kai sutinku vien tuos, kuriuos kažkada myl÷jau. Būna dienų, kai vieninteliu išsigelb÷jimu tampa miesto medžiai - belapiai, sušalę, virpantys nuo alkanų, pasipūtusių žvirblių. Bet dabar aš juk turiu Tave, ir mano meil÷ visas dienas nušviečia ryškia oranžine šviesa.

Dr÷gnais buvusio vienuolyno koridoriais kaukšiu valgyklon į kasrytinį kavos g÷rimo ir parūkymo ritualą.

S÷duos prie pozuotojų staliuko. Čia jau kokį pusvalandį

triukšmingai dalijasi pra÷jusios nakties įspūdžiais žvairaak÷

ilgš÷ Milda, išsipūtus kaip vaisingumo deiv÷ Irut÷, senstel÷jus, mar-63

murinių bruožų Vanda, raudonplauk÷ pasipūt÷l÷ Sonia, pozuojanti tik «padu uckyccm6a» ir tod÷l neslepianti paniekos visoms kitoms. Kiek atokiau, išsidr÷bus ant dviejų k÷džių, pro laikraščio viršų klaikiai išdažytom akim mus stebi Ingeborga. Ji tolydžio krūpčioja ir tod÷l nežinia kaip į ausis įverti suvenyriniai Novgorodo varpeliai tyliai skamba.

- Nu, labas, Anyte, - viena akim šaudama į lubas, antrą-

ja į mane, šaukia Milda, - sako, tave mat÷ su Povilu Aršausku. Nu ir kaip vyrukas?

- Juk matai, kokia nublyškus - reiškia - liuks! - iš pasitenkinimo kreta Irut÷.

- Jis geras artistas. Man patiko, kaip jis tą šnipą vaidino.

Atsimenat, ten dar ir Budraitis buvo? O jo Gamletas - tai šedevras, - su aplombu kiekvieną žodį skiemenuoja Sonia, -

žinokit, tos moterys virš teatro, ir ten, foj÷, kur fontane, -

visos pagal mane darytos. Veidai nepanašūs, bet figūros ir, svarbiausia, rankos - mano, - ir ji ištiesia savo liesas, beveik vienodo ilgio pirštais leten÷les.

- Bardzo podoba mi šią twoja bluzka, czy same ją szylaš? —

sako Vanda ir čiupin÷ja mano juodą drabužį.

- Gedulas tinka Elektrai, - lepteli Ingeborga ir ima kret÷ti, matyt, juokiasi. Žalios, rožin÷s, geltonos, žydros plunksnos ant jos plačiakrašt÷s skryb÷l÷s plevena lyg kilus v÷jui.

- Dzisiaj chciala bym zrobic rozne zakupy, — nusižiovavus v÷l sako Vanda.

Palikusios mane ramyb÷j, jos puola kalb÷t apie naujame-

čius pirkinius. Irut÷ išsivynioja skilandį ir atriekus didžiausią gabalą kiša man:

- Valgyk, valgyk, nes tokios perkarusios nieks nedulkins!

Visi nori, kad minkščiau būtų. Tikrai sakau!

64

- Bylam zawsze pogodna grubaska, wesola i mila. Ješli teraz schuduje - przestane nawet dla siebie byč mila grubaska, ktorą

každy lubi, - sako Vanda ir paima skilandį.

Keistai jaučiuos į jas žiūr÷dama. Kartais mane net apima neapykanta ar įtūžis, kartais - gailestis, bet dažniausiai pavydžiu joms to godaus gyvuliško, gaivališko ryšio su pasauliu.

Pasitik÷jimo savim ir gyvenimu, kurį esu visai praradus.

Ingeborga l÷tai nuleidžia laikraštį. Jos veidas nupudruo-tas baltai, lyg kabukio teatro aktoriaus, skruostai storai už-

tepti skaistalais, o lūpos beform÷s, išsiliejusios kaip butaforin÷

žaizda. Nenuleisdama nuo manęs juodais, žaliais, melsvais ratilais apvestų, tarsi sumuštų akių, ji sako:

- Gird÷jau, tavo berniukas mir÷? Gedulas tinka Elektrai.

Mourning Becomes Electra. Judžinas O'Nilas. - Ji sakosi bai-gusi žurnalistiką universitete, o kas ją padar÷ tokią -

nežinia...

Stodamasi apverčiu k÷dę. Tekina b÷gu iš valgyklos. Žinau, kad visi spokso man iš paskos. Skub÷dama į naujuo-sius Instituto rūmus, susitinku Kačių Motiną.

- Aniutočka, vaikeliukas brangus, ar nereik÷ti tau ka-

čiukas, toks gražus kačiukas, mačiau, kaip tas bjauryb÷ sta-tybininkai spardyti, toks pl÷muotas kačiukas be akut÷s vienas,

- jos mažučiukas, raukšl÷tas, plokščias kaip džiovintos žuvies veidas perkreiptas iš skausmo. Vienoj, aptrauktoj juoda n÷rinių

pirštine, rankel÷j ji laiko polietileninį maišelį su kotletais ir kepenimis, kitoj - aksominę karoliais siuvin÷tą rankinę.

Joje neįtik÷tinai dera šykštumas, skurdas, apsileidimas, gailestingumas ir buvusios prabangos liekanos... -

parsinešu aš tas kačiukas namo, bet kitos kat÷s jo nepriimti, tas suspardytas, Aniutočka brangi.

65

Sumelavau, kad turiu šunį, ir lekiu tolyn. Studijoj visi s÷di kas sau - ant stalų, spintelių, molbertų, palangių, k÷-

džių n÷ neužsidegę šviesos, tyli ir rūko. Man į÷jus, tas sustingęs kadras atgyja. Uždegama šviesa, įjungiamas radijas.

Visi puola stumdyt stalų, pjaustyt popieriaus, batų paduos ieškot smeigtukų, dalytis trintukais.

Nusirengiu už nešvankiais piešinukais išmargintos širme-l÷s. Stypčioju basa per purvinas, sepijos ir anglies dulk÷mis nus÷stas grindis. S÷duos ant aplaistytos paklod÷s. Įjungia reflektorius. Prašau, kad ten, kur turi būti nukreiptas mano žvilgsnis, nupieštų žydrą taškelį. Žiūriu, žiūriu - kol jis ima pulsuoti: tai priart÷ja, tai nutolsta, plečiasi, traukiasi, virsta tai kiauryme, tai sienos iškyšuliu, pagelsta, pažaliuoja, parausta, pajuoduoja, išsilieja beforme d÷me ir staiga tampa Tavo veidu - net aikteliu. Reflektoriai kaitina kairįjį šoną, žinau, kad ten jau plečias kapiliarai, virsdami įmantriai suraizgyta japoniška tatuiruote. Įsivaizduoju, kaip ją raudonu pieštuku, kruopščiai, prikišęs akiniuotą nosį prie mol-berto iškrapštys Vygis, o Marius net visą piešinį prad÷s nuo to kapiliarų raizginio: išpieš ties dešine kirkšnimi apendicito randą ir tik paskui jam vienam teįžiūrimu kontūru apves kūną, štrichuos baisiai atsargiai, prav÷ręs burną, lyg savo kvapu ar gyvyb÷s energija modeliuodamas mano atvaizdą.

Mergait÷s paprastai piešinį pradeda nuo veido, pabaigai pa-likdamos intymias detales...

- Kiedy znalazlem się blisko UFO, auto stanę lo... - mįslingai nutęsia lenkų diktorius ir pasigirsta iki gyvo kaulo įsi-

÷dęs „Modern Talking“ šlageris.

Ir taip - kasdien. Keičiasi studijos, keičiasi piešiančiųjų

veidai, santykiai (vienur jie įtempti, pratruksiantys riete-66

nomis, kitur jaukūs, šilti ar abejingi, lydimi konkurencijos, pavydo arba vaidybos). Keičiasi d÷stytojai: vieni įlekia ir išlekia kaip viesulas, n÷ nepažvelgę į piešinius, kiti ilgai, nuobodžiai aiškina kokį nereikalingą nieką; vieni vadina mane

„modeliu“, studentams nurodin÷ja liesdami mano kūną pieš-

tuko galeliu, kiti čiupin÷ja rankom, lipniais, gašliais judesiais, treti vaišina mane saldainiais, ir visi lig vieno lygina mane su kokiu nors paveikslu: Botičelio, Kranacho, Eng-ro, Delvo, Bern Džonso... O radijas nenutyla niekada.

- Sprawa markiza de Sode nabrala szerszego znaczenia i trwa po dzien dzisiejszy...

Atitrūkau nuo m÷lynojo taško ir tiesiogine to žodžio prasme skaičiuoju varnas - viena, dvi, trys... Pavasarį čia atskrenda kirai.

Tuoj bus didžiausia pramoga - pietų pertrauka, kurios metu valgykloj pasirodys ir vyriškoji pozuotojų dalis: nemaloniai į beždžionę panašus Tadas, dvokiantis, liepsningo žvilgsnio čigonas Lavrentijus, akiniuotas, pasikišęs po pa-

žastim pūpsantį portfeliuką Džiūv÷sis, labai inteligentiškos išvaizdos ir pozuojantis visai nuogas, be jokio figos lapelio, šokdamas pasiutusį trypinį, dainuodamas kažkokią murmelę, įvirs aštuoniasdešimtmetis Amžinasis Feliksas, nesiprausęs mažiausiai jau trisdešimt metų... Taip, visa tai Tau neįdomu.

Kartais gyvenimas man atrodo paprasčiausiai neskanus, kaip atšalęs m÷sgalys neplautame skardiniame indelyje.

Bet, ištrūkus iš tų visų varžtų, spąstų, narvų, studijų, valgyklų, modelių namų, televizijų, troleibusų, temstant pra-skrieju tiltu, po kuriuo gurgžda ledo lytys. Užkliudau gražųjį

senį, pasibrukusį po pažastimi mažą eglutę, ir mane ap-67

ima pasiutęs, žodžiais nenusakomas, gal tik paukščiams pa-

žįstamas džiaugsmas! Nes - visą vakarą ir pernakt būsiu su Tavim! Prieš užmigdama metu burtą. Užsimerkus atsiverčiu

„M÷nesienų kolekciją“, baksteliu pirštu, atsimerkiu: Ir paliko mane vieną

Šitą klaikią m÷ nesieną Ant šio plataus ir lygaus kelio

Su neramia širdim,

Blaiviu protu

Ir neį sp÷ to somnambulo Neištartu vardu.

Vincas Mykolaitis-Putinas. „Somnambulas“. Apsiverkiu.

Prašau, nepalik manęs vienos klaikią Naujųjų metų naktį!

Ji jau visai čia pat! Aplink bus tiek daug žmonių, kiekvienas siūlys savo muziką, savo kvailas tiesas, savo kelius, savo Dievą, savo meilę - save, save, save - užmiršdami, kad esu aš. Neprisimindami, kad aš esu, mane bučiuos, glamon÷s, nurengin÷s. Aš galiausiai kuriam atsiduosiu, pameni, Povilas sak÷: „Nuod÷m÷, kad toks gražus kūnas pasmerktas būti vienas“. Nuod÷m÷ nebūt nuod÷mingai, nes ir aš pati jaučiu kvailą pareigą kažkaip pateisinti tą tobulą Dievo man duotą kūną, nes netikiu Dievu, nes netikiu niekuo, tik Tavim, tik mūsų

meile... Ir tod÷l tam, mane glamon÷jančiam, būsiu švelni, pa-klusni, įsiklausysiu į kiekvieną jo pamiš÷liškai godaus kūno judesį... Žinau, kad nem÷gsti cinizmo, nes to nem÷go ir A.

Blokas, - neseniai perskaičiau vienoj anketoj...

Gediminai, aš bijau savęs! Tod÷l pirmąjį Naujųjų metų

rytą nusidažau savo plaukus juodai. Taip tuščia, taip negy-68

va, o dar kiaurą m÷nesį pažliugusiuose kiemuose voliosis eglučių griaučiai, aplipę vatos gniužul÷liais, beviltiškai plev÷suojantys blizgučiais - kaip priekaištas, kaip priminimas, kad viskas praeina ir yra absurdiška. Galiausiai kas nors neištvers ir surinkęs krūvon jas sudegins... Taip, aš viską juodinu. Ir darau tai sąmoningai. Nes jau vaikyst÷j pasteb÷jau, kad viskas vyksta potvyniais ir atoslūgiais. Tada tai atrod÷ savaime suprantama: jei juokies - tuoj verksi ir atvirkščiai. Tariuos, kad galima apgaut likimą: inscenizavus atoslūgį, sulaukt potvynio. Vaikyst÷j dažnai per j÷gą spausdavau ašaras, išsiilgus linksmybių. Vis prisimenu vaikystę. Taip, jau yra ką prisimint! Praeitis plečiasi, o ateitis -

traukiasi, maž÷ja, vilčių jau seniai - jokių, chroniška neviltis... Aš meluoju! Aš juk myliu Tave! Tu manai, kad esi manęs vertas?!

Šiandien susitikau su Raimonda. Ji atidūm÷ per pietų pertrauką, įpuol÷ pro duris visa sukaitus, uždusus, raudona.

- Žinok, atšoviau labai trumpam, - prapliupo ji n÷ nepa-sisveikinus, - degam su filmu, pati supranti, kiekviena sekund÷ brangi!

Ji svied÷ ant sofos juodą diplomatą, pūkines pirštines, sieksninį raudoną šalį, paskleisdama stiprų saldžių kvepalų

ir prakaito kvapą; nusimet÷ sulopytus kailinukus, nusispyr÷

batus. Įsispraudus į akinamai žydras kelnes, su ištampytu rožiniu megztiniu, tokia mažyt÷, putlut÷, raudonžand÷, di-džiaak÷, juokingai susiv÷lus Raimonda primin÷ numyl÷tą l÷lę, su kuria dažniausiai žaidžiama. Ji užsirūk÷ ir, n÷ nelaukus pasiūlymo, ÷m÷ kimšt sumuštinius, kuriuos buvau sutaisius.

Kramtydama ji paskubom b÷r÷:

69

- Ašara man nušviet÷ situaciją. Viską papasakojo ir liep÷

tau perduot, kad mestum šituos paistalus iš galvos! Bet, žinok, sak÷, kad tu - blondin÷, - ji mirktel÷jo man ir sukikeno, - visai Ašara nusigyveno, bobų nebeskiria! Liuks atrodai. Iškart galiu imt tave kokiam nors epizodui ir...

- Kas ta ašara? - paklausiau, nes išsigandau - jei jos ne-pertrauksiu, tai apie Tave nieko ir neišgirsiu.

- Nežinai? - ji kilstel÷jo išpešiotus antak÷lius ir tankiai sumirks÷jo ryškiu m÷liu nuteptais vokais. - Taigi Poviliu-kas. Povilas Aršauskas! Kaip kitaip jį vadinsi? Parodyk man kitą tipą, boboms tiek ašarų išspaudusį. O ką Ašara su Gedu išdarin÷jo! - Raima sucaks÷jo liežuviu. - Vargšelis slankiojo kaip į grabą dedamas. Anksčiau ir man panašiai buvo.

Žliumbdavau ir žliumbdavau per Ašaros malonę. Bet anksčiau aš buvau grimuotoja, o dabar - režisieriaus pad÷j÷ja.

Ašara mano rankose! Šilkinis pasidar÷. Tik - Raimondyte, Raimute, Raimond÷le... O anksčiau Čarliu Čaplinu vadino.

Leipdavo iš juoko ir visiems pliaukšdavo: „Tik pažiūr÷kit: mažut÷l÷, kojos trumpos, subin÷ - kaip regbio sviedinys, eina

- krypt krypt krypt - tikras Čaplinas“. Arba dar gražiau! Ims ir užtrimituos per megafoną, kai visa grup÷ jau susirinkus:

„O šitą merguž÷lę aš šiąnakt tur÷jau!“ - ir rodo į mane pirštu...

Neįsivaizdavau, kaip nuo Aršausko pakreipt kalbą link Tavęs. O Raima pašokus pripuol÷ prie patefono ir ÷m÷ raustis tarp plokštelių.

- Gal turi kokių italų? Arba tuos pederastus, kur visur dainuoja... kaip jie ten... „Europa“... Kas čia pas tave per muzika - vieni pankiukai, - nor÷jau įsiterpt, kad tokia muzika mane užverčia kaimynas, aš pati jos n÷ neklausau, -

70

mano vaikas irgi pankuot prad÷jo. Sakau t÷vui, kad diržo įkr÷stų, o jis nieko - žvengia pasišvilpaudamas. Gedas, žinok, pankų nevirškino, - nieko neradus, ji paliko ramyb÷je plokš-

teles, atsis÷do šalia ir pa÷m÷ už rankos. (Nejaukiai jaučiuos šalia tokių smarkių, mažyčių, vyrus ir vaikų turinčių moteriškaičių.) — Aš Gedą labai myl÷jau. Ašara sak÷, kad jis mir÷.

Ką tau apie jį papasakot? Aš jį tikrai myl÷jau... o tu...

Gerai, prad÷siu nuo pat pradžių. Druskininkuos filmavom

„Pasaulio sutv÷rimą“. Baisiai nesisek÷, visi jaut÷m÷s kaip kryžiaus galą krimsdami. Ašara lyg žemes pardavęs vis kartojo:

„Tokia atsakomyb÷... tokia atsakomyb÷...“ Griov÷ sveikatą sau ir kitiems... Ką manai, aišku, atsakomyb÷... Čiurlionis -

tai tau ne juokas! Ir dar trečias filmas iš eil÷s! Ašara d÷jo į

kelnes, kad po to ukrainiečio, atsimeni, pas Vaitkų

„Zodiake“ vaidino, ir po Masaros, na, Valiaus Masalskio, nieko iš to Čiurlionio nebeišspaus. O, mūsų Pleibojus, na Paulavičius, režisierius, sugalvojo anuos du filmus perspjaut ir pastatyt šedevrą. Slankiojo tokį tragišką snukį

nutaisęs ir visiems aiškino: „...Čiurlionis, pareiga tautai...

tautos sąžin÷... pareiga...“ O Gedas, tarp kitko, man sak÷, kad Čiurlionio kapas visai nesutvarkytas - perdžiūvusioj žem÷j kelios piktžol÷s stirkso! Ir niekieno sąžin÷ jokios pareigos nejaučia! Nežinau, gal dabar kas pasikeit÷. Gedas raš÷ visokius laiškus į „Litmenį“ ir į Čiurlionio mokyklą, kad kas tą kapą sutvarkytų. Ai, nepasakiau - Ašara gi buvo įtaisęs Gedą į mūsų filmavimo grupę dailininko asistento asistentu ar kažkuo panašiu. Pas mus visada pilna tokių -

„devinto vandens nuo kisieliaus“. Pirmąkart Gedą ir pamačiau Druskininkuose. Filmavom prie kapinių.

Repetavom dublį, tik staiga žiūriu - atvažiuoja toks 71

princas ant juodo dviračio. Visas juodai apsitaisęs - juodom velvetin÷m, juodais marškin÷liais, o ant bagažin÷s juodas sk÷tis ir milžiniška jazminų puokšt÷, na, tiesiog visas krūmas. Gražu pažiūr÷t! Nušoko jis nuo to dviračio, pa-siima jazminus ir čiuožia tiesiai prie Ašaros. Galvoju, amen -

bus skandalas. Jei Ašarai per repeticiją sutrukdo, jis kaip velnio aps÷stas pasidaro. O čia, žinok, nieko! Pa÷m÷ tuos jazminus, šakelę Pleibojui atlauž÷, šakelę Virgai Januškai-tei, atsimeni, Sofiją vaidino, šakelę man ir... abu su Gedu išneš÷ kudašių. Ašara pareišk÷, kad jam susikaupt reikia, o jo žodis visiems įstatymas. Juodu kokias dvi valandas rūkydami aplink ežerą bambin÷jo, o mes visi tūnojom it musę kandę. Staiga prapliupo lietus, žinai, toks kaip iš

r÷čio ir dar su perkūnija. Visos mašinos nuvažiavusios, sk÷čių

nieks neturi, masuot÷ visa aprengta, dekoracijos sustatytos

- skandalas! Pleibojus vos infarkto negavo! Ma-suotę šiaip taip sugrūdom į kapinių tarpuvartę, betgi svarbiausia - Ašara su savo kostiumu, klijuotais ūsais ir peruku - mat, švancas, atsisak÷ plaukus augintis. O Gedas triumfuodamas išsitrauk÷ savo sk÷tį. Dar kažką suskied÷, kad... pažįsta tą Čiurlionį... kad jam tik tie lietūs ir lietūs rūpi... kad jam visi tie filmai mirtinai įkyr÷jo... kad vis tiek niekas jo nemyli...

na, kažką tokio, nei šį, nei t ą - be ryšio, visi tik pečiais pagūžčiojo. O Ašara galvą linguoja ir kartoja: „Aš visą dieną tik to lietaus meldžiau, ir buvau išklausytas...“

Žinok, stovi abu po tuo sk÷čiu, rūko ir kai-fuoja. Dar mane teik÷si pasikviesi... „Gaila Čaplino, pri-glauskim po savo sk÷čiu...“ Išskyrus juodu, visi paniuro, nosis nukabino, keiktis prad÷jo. Tik staiga toks pipiras iš masuot÷s kad prad÷s tarpuvart÷j pakabintu varpu skam-72

bint ir klykt: „Kaip fain, oi kaip faina!“ Gedas puol÷ iš po sk÷čio, čiupo tą vaikigalį į gl÷bį, nuspyr÷ batus ir kad pasileis trypt, suktis po balas. O pliaup÷ kaip iš kibiro, balos atrod÷ lyg verdančios, žinai, burbulai - va tokie! - ir ji išk÷l÷ suspaudus miniatiūrinį kumštuką. - Gedas nutais÷

balsą visai kaip to vaiko ir cyp÷: „Kaip faina, oi kaip faina!..“ - tokiu valso ritmu! Ir tikrai, visiems taip faina pasidar÷. O jis dar ir dainuot pagavo:

Ned÷ lios rytelį

Išgirdau varpelį –

Ui ui ui, Dieveli,

Tai mudu atskyr÷ , -

uždainavo Raima, nors imk ir įrašin÷k į plokštelę, - gražiai taip. Net masuot÷j kelios bobik÷s pritart ÷m÷. Bet kaip tik atvažiavo autobusas ir sus÷m÷ visą masuotę. Ašarą Pleibojus įgrūdo į juodą „Volgą“, o aš ir likau su Gedu. Tada jis man pasiūl÷ savo dviratį tokiu balsu - lyg tai karieta būtų.

Aš irgi nusiaviau batus, s÷dau ant bagažin÷s, viena ranka apkabinau Gedą, kita išk÷liau mudviem virš galvų sk÷tį. Vis dar lijo kaip iš r÷čio... Miestas tuščias, tik kur ne kur b÷džiai, į polietileno maišus susisukę, kaip kokie ju-dantys šiltnamiai, turseno į neatid÷liotinas procedūras. Gatv÷s tuščios, tai važiavom pačiu viduriu! O visur balos - kaip per potvynį! Ir dar bažnyčioj varpais prad÷jo skambint.

Gedas ÷m÷ juoktis, važiuot vingiais, aš net išsigandau, kad kokie milicininkai mūsų nesupakuotų. O jis dar ir uždainavo, ir aš jam, aišku, pritariau. Baisiausiai m÷gstu dainuot:

73

Didi dyvai rados ir stebuklai, Kad vasarą ežerai užšalo!

Kur girdysme b÷ ruosius žirgelius, Kur nušveisme aukso pentin÷ lius?

Kad tu žinotum, kokia aš buvau laiminga! Net kvapą gniauž÷... O kai pagalvoji - kokia čia laim÷: peršlapau kiaurai, lig paskutinio siūlo galo! Jeigu taip būt važiavęs mano Vincas, na - mano vyras, per liūtį, kreivuliuodamas, viduriu gatv÷s, visa gerkle dainą pl÷šdamas - aš taip įtūžčiau... O su Gedu viskas kitaip atrod÷, viskas - nuostabu! Parvažiavom į

bendrabutį,

ten

aš

atskirą

kambariuką

tur÷jau...

Dainuodami nusireng÷m, išsigręž÷m drabužius, pasidžio-v÷m... Arbatos išsivir÷m ir g÷r÷m. Nuogut nuogut÷liai, žinok. Su kitu tai g÷da būtų, kur tau. O su juo - ne. Ir, svarbiausia, net negirti buvom. Paskui, aišku, taip iš÷jo, kad ir į

lovą sugul÷m. Bet, patik÷k, viskas buvo taip gražu, gerai!

Tikrai su juo - viskas kitaip, lyg iš kito pasaulio būtų! Ir visai kiti dalykai jam rūp÷jo negu man... - Raima plūstel÷jo rankute ir užvertus galvą įsispoksojo į lubas. - Žinai, jam atrod÷ keista, kad suku galvą, kankinuosi, naktim nemiegu, nes Vytukas - mano sūnus - ir ligotas, ir nesimoko, o vyras užgeria, t÷vai visai susenę... Aišku, gal jis ir teisus, pasauly yra didesnių problemų... Bet man širdį skauda, jei vyras namo parsivelka girtas kaip kiaul÷ arba Vytukui temperatūra pakyla, nors jis jau didelis bernas, dvylikos metų, bet vaikyst÷je tokie astmos priepuoliai drask÷... Mano t÷vukai visai susmuko, v÷jo perpučiami pasidar÷... Verkt norisi, kai pamatau, ir toks pyktis ima, kad jie nepaeina, ne-primato, neprigirdi, nebesusitvarko, šiukšlyne gyvena, kui-74

čiasi... atrodo, viską l÷tai, nev÷kšliškai daro tik tam, kad paerzintų, mane pakankintų. Grįžtu namo iš kaimo ir žlium-biu. Reik÷s juos į miestą vežtis, o kambariai tik du... Ir vyro motinai v÷žys, aš ją žiūr÷t turiu, jam tai laiko n÷r... - perla-mutru blizganti Raimos lūpyt÷ graudžiai atvipo, - oi, nepyk, kad čia taip pratrūkau. Gedas, jei panašiai užkalb÷davau, tuoj raukdavo nosį, lyg ką nepadoraus, nežmoniško sakyčiau. Tuoj kalbą į kitą pusę sukdavo... Betgi taip kaip aš gyvena dauguma... Tai irgi gyvenimas. Na, su juo, aišku, tod÷l ir įdomu buvo, kad visai kitaip gyveno. Apie savo t÷vus - n÷ žodžio, nors puikiausiai buvo matyt, kad išlepintas vaikelis, vos ne gulb÷s pienu pen÷tas. O d÷l to Čiurlionio galvą suko, sakytum gimin÷ ar tikras t÷vas jam būtų.

Ašarai pradžioj tikrai tas Čiurlionis nesiklijavo, jau sakiau.

Vis išeidavo toks kreivai besišypsantis, velnių pri÷dęs frantas, kuriam aiškiai visas pasaulis nemielas! O Gedas vis linko prie Ašaros ir aiškino, koks buvo M. K. Č.; buvo „pakilęs virš

kančios, iš÷jęs į kitas erdves, bet už tai sumok÷jęs pačia aukščiausia kaina - savo gyvenimu...“ Viską tokiais prašmatniais žodžiais, žinok, kalb÷davo, gražu būdavo klausytis. Man tai baisiai patikdavo. O Ašara piestu stodavo.

Ginčydavosi ir ginčydavosi juodu, kaip dangus su pekla d÷l griešninko dūšios... Ašara varydavo, kad nežinia, koks tas M. K. Č. dvidešimto amžiaus pabaigoj būtų, kai pasaulis sau ant sąžin÷s tiek nuod÷mių prisikrov÷ ir į bedugnę rieda... Taip ir sakydavo, kad nori suvaidini mūsų dienų Čiurlionį, Čiurlionį prieš atominę pasaulio pabaigą... Cinišką, nes cinizmas, matai, yra antroji įskaudinto, gyvenimo nugal÷to romantiko pus÷... Ašara gi, žinai, kaip šneka - jam burnos maišu neužkimši. O Gedas tai toks kaip mano Vy-75

tukas - mikt mikt, ir jau tyli priremtas prie sienos, nors gal ir paties tiesa... dar ir dūdas kartais paleidžia. Atsimenu, kartą filmavom tokioj pievoj, prie ežero. Ašara dav÷si pirmyn atgal, kaip liūtas po narvą, pakeliais „Primą“ dūmijo, keik÷s, blevyzgas, pats vienas kikendamas, laid÷. Prieš filmavimą jis visada toks, keikias kaip šiaučius, tikras velnio pagaikštis! O čia Gedas kad prad÷s jam galvą kvaršint, ko tas į vaidmenį neįsijaučia... Kaip jis galįs po pliurpalų apie pornografinius filmukus sakyt Čiurlionio žodžius: „Aš visuomet buvau tikras, kad žmon÷s yra geresni, negu atrodo, ir taip man kažkaip šviesu širdyje, net iki ašarų...“ Aš tai šitą pasakymą net savo užrašų knygut÷j turiu... Ašara jam atšov÷, kad pats tegu geriau į tuos žodžius įsiklauso: „...žmon÷s yra geresni, negu atrodo...“ O Gedas prad÷jo kažką apie savo vaikystę veblent, tada Ašarai kantryb÷ trūko, ir jis kad paleido gerklę: „Ką bendro, po velnių, turi tavo vaikyst÷ su šia tema“, - žinai, net visi sub÷go ir ausis pakabinę ÷m÷

klausytis: „Kod÷l, po velnių, nuo ryto ligi vakaro ir dar per naktis turiu klausyt tavo išpažinčių, atsiv÷rimų, nuod÷mių?!

Kod÷l, po velnių, esi įsitikinęs, kad man įdomūs tavo samprotavimai?“ Gedas nedrąsiai užprotestavo, kad n÷r didesn÷s vertyb÷s už žmonių bendravimą ir atvirumą. O Ašara toliau putojo. Kam jam, po velnių, tas Gedo atvirumas? Visų

mūsų atvirumas jam mat per gerklę lenda! Po kiekvieno spektaklio kažkokios mergos praeit vargšeliui neleidžia, kabinasi su savo išpažintim. Kod÷l jis turi klausyt, kas jas išdulkino, kas jų nedulkina ir kokios jos visos kom-pleksuotos, unikalios, gilios, nelaimingos... Čia tai jau pagrindin÷ Ašaros giesmel÷ buvo. „Aš ne paguodos telefonas! Nieks man už tai pinigų nemoka. Spjaut man į visas 76

tas mergas su jų atsiv÷rimais! Atsitiktinis, pripuolamas atvirumas toks pat šlykštus kaip atsitiktiniai lytiniai santykiai...“ Moka, vyrukas, pašūkaut, visi tą žino. Ir tada šauk÷

šauk÷. O paskui įsispoksojo į Gediminą kaip driežas į kiau-

šinius, - Raima išpl÷t÷ akis, nutaisius stiklinį Aršausko žvilgsnį, - ir užbaig÷: „O tu, vaikeli, peržengei visas leistinas ribas. Įleisk kiaulę į bažnyčią, tai ji ir ant altoriaus užlips.

Nesuprantu aš tavęs ir suprast nenoriu. Palik mane ramyb÷j!“ Gedas tik žioptel÷jo, apsisuko ir nuskuod÷ per pievą. Ašara net tirt÷t prad÷jo, o visi kiti durniai - žvengia. O

aš - paskui Gedą! Jis, žinok, s÷di vidury pievos, susisukęs, susigūžęs, viena ranka žolę kuokštais peša ir šalin meta, peša ir meta, kitos kumščiu į žemę daužo... Visas net kreta nuo verksmo. Ašaros va tokios, - Raima sujung÷ nykštį su smilium ir parod÷, kokios buvo Tavo ašaros, - per veidą tik ritas, ritas. Daviau jam pridegtą papirosą, kad apsiramintų. Jis užsitrauk÷, užsikos÷jo, nusvied÷ šalin ir dar smarkiau pravirko, žolę raudamas. Aš jam ir sakau: „Ko čia dabar žliumbi - nereikia su Ašara ant kuolų eit. Aš jau penktą filmą su juo darau, puikiausiai pažįstu...“ O Gedas pro ašaras spaudžia: „Aš irgi maniau, kad pažįstu... Aš juo taip tik÷jau, taip tik÷jau. Juk jis kiekvienam interviu kartoja, kad atvirumas - jo dievas. Intymiausius dalykus visiems pasakoja, be išpažinties n÷ valandos prastumti negali...“ Kūk-

čiojo, springo, žinok, visai kaip mano vaikas, net juokas su÷m÷: „Durneli, jis gi apie savo atvirumą taip sako. Jam galima būt atviram, nes jis - Povilas Aršauskas. O tau -

negalima, ir baigtas kriukis. Tu turi klausytis jo išpažinčių, visi turi klausytis jo išpažinčių išsižioję... O ne atvirkščiai...“

Bet Gedas vis vien savo varo pasikukčiodamas: „Kaip jam 77

galima leist Čiurlionį vaidinti, jeigu jis toks...“ Sakau: „Čiurlionį jis suvaidins taip, kad visi žliumbs iš susižav÷jimo. Turi vyrukas Dievo dovaną...“ O tikrai taip ir buvo - puikus Čiurlionis iš÷jo, ar ne? - (Aš skubiai sulinks÷jau galva, nes Aršausko Čiurlionis buvo neprilygstamas.) - Gedas lengvai nepasidav÷. Toliau savo var÷: „Jeigu net Povilas toks, viso labo tik toks, kalba apie Čiurlionį visokias nešvankybes ir mane taip kankina, jeigu Povilas tik toks... Ir jei visas gyvenimas viso labo tik toks, tai n÷ stengtis neverta... Jeigu svarbiausia tik sergantys vaikai, tik geriantys vyrai, tik tai, kaip gaut karbonadžiukų jiems pamaitinti, jeigu viskas tik taip, tai aš gyvent nebenoriu...“ Na, jis prad÷jo akmenukus ir į mano daržą laidyt. Juokinga, kaip mano Vytukas! „Tu, mama, nemanyk, kad man mokslas rūpi, yra ir svarbesnių

dalykų“, - sako, užsideda ausines ir kaifuoja. Žinai, buvau pasteb÷jus, kad Gedas baisiausiai pavydi, kai mes su Ašara apie tokius „d÷mesio nevertus“ dalykus prad÷davom kalb÷t.

Jam atrod÷ nei šis, nei tas, kad Ašara kiekvieną rytą vakarą savo žmonai su dukrele skambindavo, kalb÷davo apie sodo namelio statybą, buto remontą, tapetus...

Aišku, yra svarbesnių dalykų. Bet kai aš šešiolikos metų

ištek÷jau, pagimdžiau... viskas kitaip susiklost÷, - Raima numojo ranka. - Na, tąsyk mudu su Gediminu visai nesusišnek÷jom. Jis s÷do ant dviračio ir, įtūžęs ant viso pasaulio, nurūko. Tą patį vakarą sutikau jį viešbuty, ant laiptų, kūr÷ iš Ašaros kambario kaip akis išdegęs. Manęs n÷

nepasteb÷jo. Paskui dingo ir tris dienas nesirod÷, Pleibojus net širst prad÷jo, kad vysim Gedą lauk. O grįžo visas švytintis, v÷l pasauliu ir gyvenimu tik÷damas. Ir žinai, kur jis buvo nusitrenkęs? Ogi į Kauną. Į Čiurlionio galeriją. Bet svarbiausia -

78

pas jo dukrą Danutę Čiurlionytę-Zubovienę. Kad tu žinotum, koks jis buvo laimingas. Vis apie jos namus man pasakojo. Sako, ten tokia nuotaika, kaip Čiurlionio „Pavasario sonatos“. Prisimeni, toks šviesus paveiksliukas su kregždu-t÷mis, išsprogusiais medeliais ir žvak÷m? Sak÷, kad jį ten nuostabiai pri÷m÷, dav÷ pasiklausyti, kaip Čiurlionien÷ skaito

„Kur giria žalioji“, rod÷ Čiurlionio nuotraukas iš Anapos.

Ir jų vestuvinius žiedus, kurie Gediminui padar÷ ne-

žmonišką įspūdį. Žinok, tuose žieduose išgraviruoti jųdviejų

inicialai ir Zodiako ženklais užrašyti susipažinimo ir su-tuoktuvių m÷nesiai, dienos. O Čiurlioniui mirus, jo našl÷

tuos žiedus mūv÷jo visą gyvenimą, vieną ant kito užsid÷jus.

Žiedai idealiai sutapo ir per ilgą laiką ant jų net tokios briaunel÷s nusitryn÷, - Raima čiupo nuo stalo pieštuką, skiautę popieriaus ir ÷m÷ paišyt: - Didžiojo žiedo viduje įdubimas išsitryn÷, o mažojo išor÷j - tokia iškili briaunel÷, supranti, -

Raima rūpestingai nupieš÷ lyg ir žiedų profilius, aiškiai str÷-

liuk÷m parodydama, kaip kampu iš vidaus įlinkęs didysis ir tokiu pat kampu išsišovęs mažasis žiedelis, - įsivaizduoji, kaip per penkiasdešimt jos našlavimo metų nusišlifavo! Tikrai nuostabu! Aš irgi visiems pasakojau ir pasakoju, lyg pati būčiau mačius. G÷da, aišku, kad jis nuvažiavo pas Čiurlionio dukterį, o mes, filmą darydami, n÷ nepagalvojom. Sak÷, kad labai buvo keista, kai tokia sena, visai žila moteris Čiurlionį vadina „mano t÷velis“, mums gi visiems Čiurlionis

- amžinai jaunas... Grįžo ir vis apie meilę kalb÷jo. Žinok, svajojo kaip kokia panel÷ apie tobulus, išgrynintus, švytinčius žmonių santykius. Jau sakiau, nors aiškiai mat÷si, kad yra numyl÷tas mamos sūnelis, o kartais elgdavosi kaip koks vaikų namuose išaugęs, niekad švelnumo nera-79

gavęs kupriukas. Meil÷s jam trūksta, a... - Raima numojo ranka. - Dar sakydavo, kad jaučiasi kaip medis be šaknų, ant asfalto išaugęs, toks klajojantis medis. Man÷, kad jo ir visų bičiulių nelaim÷s, depresijos, klaidžiojimai, išdurn÷jimai vis per tą šaknų netur÷jimą... Aš tai kaime gimus, kaime augus, net nežinau, kas tai per jausmas. Turbūt tikrai negeras. Jis viską dar÷, kad sp÷tų tas šaknis įleist. Lyg būtų

jautęs, kad vos pora m÷nesių jam beliko. Grįžęs iš Kauno,

÷m÷ kaip paš÷lęs džiaugtis pasauliu. Vis sak÷, kad jam Čiurlionis akis atv÷ręs. Džiūgavo kaip mažas vaikelis arba ku-meliukas, arba paukščiukas. Viskas jam atrod÷ nuostabu, pasakiška, stebuklinga. Gal tikrai jaut÷, kad greit nebegyvens. O žinai, buvo pats gražumas - geguž÷s pabaiga, birželio pradžia, viskas tik žydi, tik kvepia, tik čiulba... O kokios ten vietos - Druskininkai, Švendubr÷, Ratnyčia - tikrai stebuklingos! Gedas ir sakydavo: „Palaimintieji Druskininkai“... Ir amžinai visur įžiūr÷davo kokį Čiurlionio ženklą, jam vienam teskirtą. Sakydavo: „Va, pažiūr÷k, kokį

Čiurlionis man saul÷lydį dovanoja...“ - arba - „kokius debesis“, - ar - „...audrą su tokiais žaibais...“ Keistuolis, ar ne? Arba, žinai, kartą važiavom su juo natūros filmavimui ieškot. Užtrukom iki nakties, į traukinį pav÷lavom, tai už-

÷jom Musteikoj į tokią seną pirkią nakvyn÷s prašyti. Kad tu žinotum, kaip Gedas nuo visko kaifavo! Prie tos pirkios stov÷jo trys seni dideli kryžiai. Gedas puol÷ prie jų, kaip alkanas prie duonos, ÷m÷ čiupin÷t, uostyt, glostyt, glamon÷t...

Paskui gandrą ant perkūno nutrenkto medžio pamat÷; moterišk÷ tik pamilžto, dar šilto pieno mums atneš÷. Jis į viską žiūri akis išpl÷tęs, šypsosi palaimingai. O kai į pirkią į÷jom, tai ÷m÷ dairytis kaip kokia pavarg÷l÷ karaliaus rūmuose!

80

Tik dairosi, uosto, čiupin÷ja, aikčioja, net nežinau, kaip tau papasakot - reik÷jo matyti!

Keista, kad viskas taip - atvirkščiai. Žinai, kai grįžtu na-mo ir motinai pasakoju, kad grimavau Budraitį, Mainelytę ar dar ką nors, ji žiūri į mane spinduliuojančiom akim, kaip į

šventąją, prie dievų prieinančią. Lygiai taip Gedas į tuos kaimo žmonelius žiūr÷jo. Kai rytą krat÷m÷s tokiu palaikiu autobusiuku, jis visai susigraudino. Žinai, kaip kaime, įlipa žmon÷s į autobusą, tai sveikinasi - pažįstamas ar nepažįstamas - nesvarbu, ir tuoj šnek÷tis pasileidžia - apie sveikatą, apie orą, apie braškes, obelis, bulves, bites... Gedas tik klauso, kaip tie žmogeliai kalbas varin÷ja, ir šnabžda man kažką apie pasaulio sąžinę... O už lango Kabelių tvenkiniai mat÷si, raudoni raudoni, nes kaip tik saul÷ tek÷jo, ir dar rūkas kilo... Tikrai gražu, - nors mirk! „Tu pažiūr÷k, kokį rytą mums Čiurlionis dovanojo. Kaip nuostabiai gera...“ -

šnabžda jis man. Ir man tikrai taip gera pasidar÷, kad net ašaros akyse ÷m÷ telktis! O paskui dar dvi juokingos bobos įlipo - viena stora, antra plona. Storoji pamat÷ Gedą ir sako:

„Ko, vaikel, toks baltas kaip avižos grūdas ir dar juodai apsirengęs?“ O plonoji ciepsi: „Boba, palik vaikį ramyb÷j, gal kas pasimir÷...“ Storoji kad prad÷jo aiškinti, atseit kuni-g÷lis sakęs, jei vaikui t÷vai miršta, reikia gedulas nešiot, o jei vaikas t÷vams numiršta - nereikia. Vadinasi, vaikas negeras, kad t÷vams skausmą uždav÷... Plonoji taip pasipiktino, kad net suspieg÷: „Kvaila tu boba, taigi Dievul÷lis pats tą vaiką pasi÷m÷“, - o anoji nepasidav÷: „Kunig÷lis sak÷...“

Neatsimenu, ką jos toliau kalb÷jo, nes į Gedą užsižiūr÷jau.

O jis klauso išsižiojęs, galvą linguoja - ne, visai kaip mano motina. Žinai, vieną kartą atsivežiau į svečius Šurną su Ma-81

siuliu, nes netoliese filmavom. Jie sus÷do prie stalo ir tuoj prad÷jo savo reikalus narpliot - apie teatrą kažką... O mano motina žiūri, klauso - tiesiog ekstaz÷j, lyg koks šventas Jonas su šventu Petru prieš ją s÷d÷tų... Taip ir Gedas! - Raima nutilo ir prikandus lūpą susimąst÷: - Kai išvažiavom iš

Druskininkų, nieko panašaus nebebuvo. Tikrai - palaimin-tieji Druskininkai. Aš buvau tokia laiminga. Niekad daugiau taip nebus, nes žmogui laim÷ tik kartą lemta. Viskas -

pra÷jo, - ji caktel÷jo liežuviu, - kai nuvažiavom į Leningradą, prasid÷jo baisiausios nesąmon÷s... Viešpatie, kad užsi-plep÷jau, - staiga suklyk÷ Raima, aš net krūptel÷jau, ir pa-

šoko, - jau v÷luoju! Jau pav÷lavau! Pleibojus sprandą nu-suks! O dar nor÷jau tau tokių dalykų papasakot! Apie Leningradą! Nors - vis tiek nebūtum patik÷jus. Kam pasakoju -

niekas netiki. Ten viena pana tokių dalykų prikr÷t÷... -

paskubom b÷r÷ Raima ir greit greit, lyg atbulai sukamam filme, sulindo į savo drabuž÷lius, - kaip visuomet nieko ne-sp÷ju. Labai faina buvo paplep÷t. Jei nor÷si filmuotis, skam-bink. Grąžink Ašarai kažkokį juodą sąsiuvinį, sak÷ - nušvilpei.

O jis, vyrukas, nori kūrybos vakarą daryt. Ai, tiesa, vos neužmiršau. Juk nor÷jau tau Gedo nuotrauką padovanot, -

man net širdį nudieg÷, o ji atsitūp÷, atseg÷ savo diplomatą, ištrauk÷ šūsnį nuotraukų ir ÷m÷ po jas raustis vardydama: -

Balandis, Dapkūnait÷, Storpirštis, Bagdonas, Ašara, Ašara, va - Ašara su Gedu, - ir padav÷ man. Priglaudžiau nuotrauką prie širdies, nedrįsdama n÷ pasižiūr÷t. O Raima nutemp÷

mane prie lango, - matai, mano mašina stovi, laukia. Na, viso, bučkis, - ji pakštel÷jo man į skruostą ir išrūko.

Kaip įbesta stov÷jau prie lango. Raima stulbinamu grei-

čiu atsidūr÷ apačioj ir įs÷do į juodą „Volgą“ su baltu nume-82

riu ant stogo: 25-21 LLA. Tada ryžaus pažvelgti į nuotrauką.

Tu su Aršausku... Ne! Tu su M. K. Čiurlioniu stovi po milžinišku juodu sk÷čiu ir liūdnai žvelgi tiesiai į objektyvą.

Pasikabinau tą fotografiją lovos galvūgaly.

Prieš užmigdama kaip visada buriuos iš „M÷nesienų kolekcijos“. Aš jos negrąžinsiu Povilui jau vien d÷l to, kad jis, pasirodo, Tave kankino, „...mokslininkai atkreip÷ d÷mesį, kad Majamyje žmogžudysčių kreiv÷s viršūn÷ sutapo su jaunaties ir pilnaties faz÷m“ („Mokslas ir gyvenimas“). Tu Raimos nemyl÷jai, ar ne? Baisiai keista ta fotografija - Tu ir mąslus, svajingas Čiurlionis po juodu lašančiu sk÷čiu...

V÷l buvo pauz÷, bet nenor÷jau apie ją su Tavim kalb÷tis, nes myliu Tave. Močiut÷s kambary jau pražydo amaril÷s, tokie milžiniški raudoni ruporai, r÷kte r÷kiantys apie gyvenimo grožį ir pilnatvę. Močiut÷ susikrauna visus savo mai-

šelius su žolel÷m, grūdeliais, s÷klom, prieskoniais ir kaip į

darbą kulniuoja į turgų. Įsivaizduoji, moter÷les, kurios stovi su ja už vieno prekystalio, močiut÷ vadina... bendradarb÷m!

Jau pavasaris. Mano apelsinmedis leidžia akinamai žalius blizgančius ūglius. Kaip visuomet pražiopsojau momentą, kai gatv÷se medžių pumpurai išsprogsta lapais - vadinasi, v÷l nebūsiu laiminga. Nors ko gi trūksta iki visiškos palaimos, kai pavasario dienos tokios švytinčios, kvapios, o aš myliu Tave? Vyšnių žiedlapiai, kaip mažyt÷s plaštak÷s, įskrenda pro langą ir sklando sklando, skersv÷jo pagauti.

O šiandien kaimynas, tas pats, kuris užverčia mane pankroko

plokštel÷m,

atitemp÷

svečiuosna

savo

bendramintį iš Anapos. Juodu laik÷ save pankais, o gal metalistais, aš neskiriu. Buvau pasiruošus nuobodžiam pusdieniui, klau-83

sytis jų gokčiojančios muzikos ir paauglišku įsiūčiu kunkuliuojančių istorijų (mano kaimynas - vardu Valdūn÷, o panko iš Anapos žinau tik pravardę - Kaktusas). Jis atrod÷ gan įspūdingai - visas apsitempęs juodos odos drabuž÷liais, pasi-dabinęs metalin÷mis smeig÷mis puoštomis puspirštin÷mis ir odin÷mis apyrank÷mis, striuk÷s nugaroj išsipaišęs raudoną paauksuotą drakoną, apvestą dar oranžinių „A“ raidžių ratu.

- „A“ - tai anarchija, - pareišk÷ jis, sugavęs mano žvilgsnį, - tai mūsų simbolis.

Kaktusas truputį painiodamasis puol÷ man aiškinti apie įvairiausias pankų grupuotes: „hardrock“, „skinheads“... na, kitų neprisimenu. Vargšas mano kaimynas į Kaktusą spoksojo n÷ nesl÷pdamas pavydo. Visas Valdūn÷s pankiškumas reišk÷si peroksidu nubalinta, ant kair÷s akies užleista plaukų

sruoga ir turguj pirktom skaisčiai raudonom keln÷m su daugybe kišenių. Kaktusas atsineš÷ nutrintą odinį portfeliuką, sausakimšą varganų, ranka perrašin÷tų žurnaliūkščių

„Maximum rock'n'roll“, mirguliuojančių kruopščiai iš-

pieštom kaukolyt÷m, griaučiukais, kastetukais, antrank÷-

liais, bombik÷mis, skutimosi peiliukais, granat÷l÷m, kryželiais, svastik÷l÷m ir panašia atributika. Karščiuodamasis puol÷

aiškinti apie pankų jud÷jimo pozityvumą. Tuose žurnaliūkščiuose tikrai buvo naivių, nuoširdžių mokyklinių raši-n÷lių apie vegetarystę, rūkymo, alkoholio ir, žinoma, narkotikų žalą, laisvę homoseksualams, kovą su rasizmu, ne-ofašizmu, genocidu ir... vivisekciją, savižudyb÷s beprasmiš-

kumą... Tie laiškai man juokingai primin÷ „Moksleivyje“

kadaise vykusias diskusijas - „Kur mes nueisim?“, „Riteriai, kur jūs?“ ir panašias. Bet staiga Kaktusas nutrauk÷ savo paskaitą, ištemp÷ ilgą liesą kaklą ir nemirks÷damas, baisiai 84

panašus į neapsiplunksnavusį paukščiuką, įsispoksojo mano lovos galvūgalin. Ten kabojo Tavo fotografija.

- Kas čia, - šūktel÷jo jis ir bakstel÷jo pirštu tiesiai Tau į

veidą.

- Toks Gediminas.

- Jį dar Bloku vadino?

- Taip, - mane išpyl÷ karštis.

- Kur jis dabar? Nor÷čiau pasimatyt! Pasišnek÷t reikia!

- Jis žuvo.

- Žuvo?! - Kaktusas tiesiog pažaliavo ir klestel÷jo ant lovos. - Tu tikrai žinai?

- Taip. Žuvo kažkur Kaukaze.

- Kaukaze? - jis tatuiruotom rankom sugrieb÷ savo iš-

skustą, apkramsnotą ševeliūrą. - Tikrai Kaukaze? Kada?

Mane kiek nustebino jo reakcija. ömiau mintyse skai-

čiuoti - rugs÷jis, spalis, lapkritis, gruodis, sausis, vasaris, ko-vas, balandis, geguž÷.

-J au daugiau kaip prieš pusmetį...

- Betgi to negali būti! To negali būti! - suaimanavo Kaktusas, nusimesdamas odinį švarkelį. Liko tik su juodais med-vilniniais marškin÷liais, taip aptemptais, kad gal÷jai skai-

čiuot visus jo lieso kūno šonkaulius. Jis ÷m÷ kumščiais daužyt sau per kelius. Net Valdūn÷, atsipl÷šęs nuo žurnaliūkščių, pak÷l÷ klausiamas akis į draugą.

- Tu jį pažinojai?

- Na taip. Šiek tiek. Labai mažai. Labai trumpai. Bet... -

jo kaktą ir viršutinę lūpą ÷m÷ pilt smulkūs prakaito lašeliai, nors kambary buvo v÷soka. Jis užsimerk÷, aplaiž÷ suskirdu-sias lūpas ir ÷m÷ be garso žiopčiot paskui „7 seconds“, kurie, lyg elektros srov÷s kratomi, žags÷jo:

85

- „You shave your fuckin head, then you turn your back to your best friends.“ Aš tau viską papasakosiu. Pamatysi, kad aš - niekuo d÷tas, - jis kalb÷jo visai visai pašnabždomis. - Tai buvo mano pareiga. Taip, mano pareiga. Aš tada dirbau naktiniu sargu. Tokiam sušiktam drugių muziejuj.

Šlykštus muziejus! Mane pykina nuo bet kokios organi-kos, net ir džiovintos! O ten, jūs tik pamanykit - trys di-džiausios sal÷s. Ir nuo grindų iki lubų - vien drugiai, drugiai, drugiai. Net langų n÷r. Apšvietimas - pro liukus lu-bose. Vien drugiai, drugiai, drugiai - apsišikti galima. Tiek džiovintų drugių! Vieni tokie maži maži. Kaip blusos. Bet užtat - raudoni! Kiti - sulig l÷kšte ir blizgantys. Blizga kaip benzinas, ant asfalto išlietas. Visomis vaivorykšt÷s spalvomis! Arba - kaip povų plunksnos. Apsišik visą gyvenimą besistengdamas, vis vien tokių nesugalvosi. Arba tokie prašmatnūs, gudriausiai iškarpyti. Stengtasi kaip kokios senos panos. Arba tokie, kaip rašalu iš parkerio - pliurpt -

išt÷kšta ant popieriaus, perlenkta, patrinta, atversta ir še tau - jau drugys. Apsišikt galima. Sakau - baisu baisu, - jo rudos apvalios akut÷s beviltiškai b÷giojo po kambarį. - Tokie drugiai! Kaip žmogaus veidai! Kaip paukščio akys! Kaip tigro akys! Tokie drugiai! Arba - kaip žuvys! Kaip kriaukl÷s!

Perlamutriniai - blykst tvykst! Apsišikt galima! Visokie drugiai! Kaip g÷l÷s! Kaip lapai! Kaip piešiniai ant graikiškų

puodų! Kaip faraono papuošalai! Arba - kaip medžio žiev÷!

Ir - kaip kraujas! Kaip žvaigžd÷tas dangus naktį. Vaivorykštiniai! Balti! Oi, kokie šlykštūs! Dar - tokie išpampę, pilki. Kaip numir÷lio gabalai iš prozektoriumo. Oi, visi šlykštūs, - liesos Kaktuso rankos pašiurpo, pasidar÷ „žąsies oda“; plaukeliai pasistojo ir jį visą ÷m÷ kr÷st drebulys. – Kaip 86

kraujas. Drugiai kaip žaizdos! Kaip pūliai! Kaip kaukol÷s!

Apsišikt galima! Na aš ten naktiniu sargu dirbau. Ir iš kažkur atsibast÷ Gediminas. Ir įsipraš÷ valytoju. Toks caca visiems pasirod÷. Darbo knygel÷ –okey! Kreiz÷je sanitaru dirbo, kino studijoj - dailininku! Apsišikt galima! Na ir bendravom.

Aš ateidavau, kai jis išeidavo. Pradžioj net maniau -

savas tipas. Hipsteris, bet - vis tiek savas. Džinsiukai nutrinti, megztinis ištampytas. Visą laiką su ausin÷m.

Vieną

kartą sakau, duok ir man paklausyt. Nes matau, kaifuoja senis! Išsišiepęs, užsimerkęs. Įdomu, nuo ko? Na dav÷ jis man paklausyt. O ten - apsišikt galima! Simfoninis orkestr÷lis čirpina. Čirpina, čirpina, čirpina... Aš vis laukiu, kada gi roką prad÷s varyt. Ir - nieko! Aš jo ir klausiu - kokią čia prieštvaninę nuobodybę klausai? O jis dantis rodo ir sako -

čia ne nuobodyb÷. Čia „Jūra“. Čia Čiurlionis. Na kažkoks jūsų vietinis genijus, - (aš nor÷jau užprotestuot, bet susilai-kiau). - Dar man jo paveikslus rod÷. Atvirukus. Tokia iš-

blukus, geltonai žalia mistika. Taip jam ir pasakiau. O jis -

visai kvankt, - Kaktusas pasukiojo juodą panagę prie išberto smilkinio, - visai kvankt. Sako - taip, blunka tie paveikslai.

Blunka, nes meil÷s jiems per mažai. Meil÷ be atsako visada išblunka. Taip ir sak÷. Apsišikt galima. Sako, tas Čiurlionis taip visus myl÷jo, taip myl÷jo, kad net numir÷ iš

tos meil÷s. Nes jam pačiam, gyvam būnant, meil÷s neužteko.

Ir dar, sako, tie paveikslai nuo kalbų blanksta. Nuo to, kaip juos gid÷s komentuoja. Ir man visą vakarą tokiom nesąmon÷m galvą kvaršino. Aš jam sakiau, kad dabar kitoks

menas reikalingas. D÷d÷ Salvadoras Dali, ir tas paseno. Garb÷s žodis. Aš jam sakiau - tokiu menu pasaulio neišgelb÷si.

Teisybę sakiau?

87

Many staiga šoktel÷jo pyktis taip, kad net žadą užgniau-

ž÷. Pati nepažindama iš įtūžio pasikeitusio savo balso, su-girgžd÷jau:

- O tokiu ar išgelb÷si, - ir ÷miau nervingai baksnot į pirmo pasitaikiusio žurnaliūkščio viršelį, kuriame griaučiai su kukluksklano gobtuvu šokdino kažkokią seksbombą siaubo iškreiptu veidu.

- Ai, liaukis, - atlaidžiai numojo ranka Kaktusas, - liaukis, nereikia...

- Aha, nesiginčyk, - pritar÷ Valdūn÷, v÷l įnikęs į žurnalus, - tai kas ten su tuo Gedu buvo?

- Oi oi oi, - atsiduso Kaktusas. - Oi. Aš taip m÷gau tose sal÷se breiką šokt. Vietos daugyb÷. Muziką visu garsu paleidžiu. Ir duodu sau elektrinį bugį, - Kaktusas atsistojo ir, nutaisęs akmeninį veidą, klaikiai vartydamas akis, rankom ir visu korpusu padar÷ porą robotiškų judesių, - apsivert÷ ore salto, pasim÷gavo mūsų nuostaba ir tęs÷, keisčiausiai, kaip skudurin÷ l÷l÷, suvingiuodamas kojom. - Geri laikai buvo.

Na ateinu aš vieną vakarą į darbą. O man visada reikia visas sales apeit. Ar koks šmikis su drugeliais nakvot nepasiliko, patikrint. Na, m÷ginu uždegt šviesą, ir nieko.

Pššš... Manau - kamščiai iššoko, velnias negriebs tų drugių.

Tik staiga girdžiu - džirr džiaugžt dunkst! Paskutin÷j sal÷j stiklai dūžta. Na manau - vagis įlindo. Apsišikimas! Bet kam vagiui tie drugiai? Tik prisilieti - ir subyra. Na - gal Gediminas patamsiais kokią vitriną išmal÷?! Ateidamas nesusitikau jo - vadinasi, dar dirba! Aš stoviu net išsižiojęs ir v÷l girdžiu - džirr džiaugžt dzinkt - stiklai dūžta. Na, reikia eit pasižiūr÷t! Pasi÷miau elektrinį žibintą, - jis įsir÷m÷

alkūn÷mis į kelius, delnais suspaud÷ galvą ir visas ÷m÷ lin-88

guot į savo žodžių ritmą: - Nepatik÷sit! Sakysit - kuoktel÷-

jau! Ar ko prisirijęs buvau. Bet aš - ne toks! Negeriu, nerū-

kau. Jokio kaifo nevartoju. Nei hankos, nei kuhnaro, nei

„marliukų“, nei džefo. Garb÷s žodis. O Gedas, tarp kitko, visokią chemiją zubrino. Sak÷, kad į mediciną nori stot. Žinau aš tą mediciną! Visi šulai man galvoj. Algebrą ir anglų kalbą penketais varau! - Kaktuso balsas pasidar÷ visai verksmingas. -

Na, nulekiu aš į pačią galinę salę. Su tamsa apsipratau, n÷

žibinto nereikia. O ten - apsišikt galima! - Kaktusas pašoko,

- o ten, vidury sal÷s... vidury sal÷s Gediminas stovi ir žvakę rankoj laiko. Ir dar muzika groja, tyliai tyliai. Ne Čiurlionis,

„Pink Floyd'ai“, galvą guldau... - jis užsimerk÷, užvert÷

galvą, siūbuodamas šnabžd÷jo: - Stovi Gediminas. Rankoj žvak÷. O iš visų pusių į tą žvak÷s liepsną drugiai skrenda.

Apsišikt galima. Visi tie drugiai. Ir tie, kaip kiniški aitvarai.

Ir m÷lynai auksiniai, kaip cerkv÷s kokoš-ninkai. Vitrinų

stiklai džergžt džergžt - dūžta! Drugiai atsi-pl÷šia nuo stendų. Adat÷l÷s tik į šalis lekia činkt činkt! O kiti ir smeigtukais perverti prie tos žvak÷s skrenda. Oi, kaip baisu!

Kaip baisu! Apsišikt galima, - jis suinkšt÷ ir atsitūp÷ ant grindų, v÷l susiimdamas rankomis galvą, - priskrenda prie tos žvak÷s. Užsidega. Paskraido degdami. Ir krinta žem÷n. O

kvapas toks šlykštus. Kaip svilinamos vištos. Drugiai į tuos stiklus sparnelius susipjausto. Kiti tiesiog pusiau perpjauti ir vis tiek - į liepsną. Oi, kaip šlykštu! Lekia tokiom skiaut÷m, tokiom draiskanom... Kaip kokie ubagai! Kaip raupsuotieji. Kaip nesuirę lavonai, iš kapų prisik÷lę! O aš, nors apsišik, nežinau, ką daryt. Nežinau, nežinau, nežinau!

Stoviu ir pajud÷t negaliu! Ir girdžiu, kaip kitose sal÷se stiklai dūžta. Džergžt dzinkt! Kaip tie drugiai, spar-89

nais net v÷ją keldami, atskrenda. Ūžt ūžt, plast plast, šiur šiur! Ir liečia mano veidą savo šlykščiais pūkuotais sparnais.

Beria dulkelytes. M÷to sparnų nuoplaišas. Oi! O Gediminas stovi, dantis iššiepęs, spokso į tą liepsną. Ir - n÷ krust! Tada aš susi÷miau. Taip būna, kai košmarą sapnuoji. Supranti ir žinai, kad reikia pabust. Susiimt ir pabust! Aš visas j÷gas sukaupiau - ir nieko. Nepabudau. Vadinasi - nemiegu! Tie drugiai tebeskraid÷. Trakš trakšt užsidega! Trašk÷dami pa-skraido. Bumbt, kaip nuod÷guliai žem÷n krinta. Apsišikimas! Tada ÷miau r÷kt: „Debile, ką čia dabar darai?! Visą muziejų sunaikint nori, šlykštyne! Mesk tą žvakę! Mesk žvakę, nes vošiu į snukį!“ O jis šypsos ir n÷ krust! Aš puoliau prie jo. Aš mažesnis, bet - karatistas. Išmušiau tą žvakę jam iš

letenų. Žvak÷ nuried÷jo per grindis. Užgeso. Ir tada aš

pamačiau, kad jis ir pats švyti. Švyti taip silpnai silpnai.

Blausiai. Geltonai žaliai. Taip šlykščiai. O tie sušikti drugiai skrenda kaip skridę. Ne į žvak÷s liepsną. Į Gedimino švy-t÷jimą. - Kaktusas krito ant grindų ir, žiūr÷damas į lubas, tęs÷: - Tada aš trenkiau Gediminui į paširdžius. Jis susverd÷jo, bet neparkrito. Tada spyriau. Gediminas brinktel÷jo žem÷n. Ir vis tiek šviet÷! Apsišikt galima! Tie drugiai vis skrido. Plak÷si aplinkui kaip paš÷lę. Brūkšt brūkšt savo šlykščiais sparnais per veidą! Gediminas band÷ keltis. Dar sykį spyriau. Nebežiūr÷jau kur. Jis vož÷si ant stiklo šukių.

O muzika tebegrojo. V÷l jo Čiurlionis. Mane toks pyktis pagavo. Toks pyktis! Tiesiog - smaug÷! Aš puoliau jį spardyt, spardyt. O jis - raitytis, raitytis ant tų šukių. Trakšt trakšt trakšt, - Kaktusas v÷l pašoko ir ÷m÷ vaikščiot po kambarį,

- o aš jam šaukiau: „Nustok tuos bajerius skaldyt! Taip visą muziejų sumalsi! Baik, debile tu nelaimingas!“ O

90

jis - nieko. Tik veidą, kai spardžiau, rankom užsideng÷! Ir tada visose sal÷se užsideg÷ šviesa. Pirma, vadinasi, linijoj kažkoks gedimas buvo. Pamačiau ant tų stiklų kraują. Ir ant jo drabužių - kraują! Iškart nustojau spardyt! Garb÷s žodis! Siaubas siaubas, kaip viskas atrod÷. Visur šuk÷s, šuk÷s, šuk÷s! Stendai - beveik tušti. Prisegti drugiai trūkčioja, dar skrist susiruošę. Visos vitrinos išmaltos. Ant smailiai išdužusių skeveldrų tie šlykštyn÷s pasimovę. Keli dar skraidžioja. Sparnais nebeplasnoja. Sklando kaip v÷jo ne-

šami. Apsišikt galima, kaip viskas atrod÷. Aš iškart - šast prie Gedimino. Guli - nejuda. Kelkis, sakau, užteks durnių

voliot! Kelkis ir semk visą savo m÷šlą. O jis - n÷ krust!

Sakau: neapsimetin÷k, neapsimetin÷k - pats kaltas! Aš tu-r÷jau teisę su juo taip! Jis ekspoziciją griov÷! Aš tur÷jau teisę, garb÷s žodis. O jis guli ant tų savo šukių. Džinsai kruvini.

Marškiniai perpl÷šti. Kniūpsčias! Kaip negyvas! Tada aš

išsigandau. Į kelnes per daug ned÷jau, bet greitąją iškvie-

čiau. Oi, kad būtum÷t matę tų sesučių snukius, kai per nu-siaubtas sales ÷jo! Kaip nusigyvenusių tragikių! O kai į÷jo į

paskutinę - apsišikimas. Visos žado neteko. Pasiguld÷ Gedą į

neštuvus. Tas tik inkščia, inkščia. Galvel÷ suvelta, išblyškęs, kruvinas. Romeo! Visos džuljetos orgazmą gavo be-

žiūr÷damos. O viena dar ir farus iškviet÷. Tie kaip žaibas atmov÷. Kai jų nereikia - visada taip. Iškart puol÷ tardyt -

kas atsitiko! Aš sakau, pasakoju. Netiki, kretinai! O vienas taip švelniai šnypščia: „Čia, man rodos, spec. pagalba reikalinga“. Ir ką jūs manot? Visa brigada iš durnyno atmov÷.

Tokiam furgon÷ly su grotel÷m! Apsišikt galima. Aš ir jiems, naivuolis, aiškinu, kaip viskas buvo. Jie tik galvom linguoja.

Pasakok, pasakok! Tikim, tikim! Patys gi mat÷, kaip keli 91

drugiai skraid÷. Nenor÷jo patik÷t! Nes jei būtų patik÷ję, tai jų visas sumautas gyvenim÷lis būtų aukštyn kojom apsivertęs.

Tokie geriau visą vežimą šūdų su÷s, negu patik÷s, kad tie drugiai į Gedimino šviesą skrido. Oi, kaip šlykštu. Aš

jiems pasakoju, o jie tokius klastingus snukius nutaisę lemena: „Tikim, tikim. Nusiramink, berniuk. Aišku, tarnybines pareigas ÷jai. Aišku, j÷gą gal÷jai panaudot. Niekas tavęs neteis. Niekas į koloniją neuždarys. Ir tavo draugui nieko neatsitiko. Odyt÷ truputį nudirta. Kraujukas laša. Nemalonus vaizdas. Tau, berniuk, reikia nervukus truputį apramint“. Ir viską - tokiais mažybiniais žodeliais. Lyg aš koks pyplys būčiau, kuriam nori manų košę sumaitint, dantį už-

kalb÷ję. O patys cakt ir beda savo sušiktus švirkštus man į

šikną, n÷ kelnių nenumovę. Nervukus ramina. Ir nuramino.

Taip, kad filmas trūko. Durnyne atsipeik÷jau. Tris m÷nesius, debilai, uždarę išlaik÷. Prieš pat Naujuosius metus paleido.

Ir melavo, melavo, judošiai: „Nieko tavo draugui, nieko, sveikas ir gyvas!“ Muziejų kapitaliniam remontui uždar÷. Kol kas naujų drugių prigaudys, taip visiems akis ir muilins.

Muziejaus duris užkal÷, o visą pastatą tokia tvora aptv÷r÷.

Lyg ten užminuota būtų. Lyg kokią superbombą sl÷ptų. Ar skraidančią l÷kštę. Kretinai...

Kaktusas nutilo ir išsižiojęs spoksojo į vieną tašką. Valdū-

n÷ apstulbęs krapšt÷ nosį. Aš irgi nebežinojau ką ir sakyt.

- Į Vilnių atvažiavau, kad Gediminą susirasčiau. Maniau - tokioj skyl÷j vis tiek susitiksim. Pasikalb÷sim. Aš jam viską paaiškinsiu. O va, prašau. Susitikom! Vadinasi, šun-snukiai durnyne man melavo. Aš juk žinojau, kad jis būtų

at÷jęs manęs aplankyti. Jei būtų gyvas, - Kaktuso apatin÷

lūpa ÷m÷ trūkčiot, - tik pagalvokit. Pagalvokit, kaip aš tu-92

riu jaustis žmogų užmušęs! Kaip man toliau gyvent. Aš gi... -

jis užsikirto ir negal÷jo nei pravirkt, nei žodžio ištart.

Atnešiau jam vandens ir valerijono tablečių. Vandenį iš-

mauk÷, lyg ilgai troškulio kamuotas, o tabletes nusvied÷ šalin.

- Eik šikt su savo tablet÷m. Kretinai, visi manot, kad tablet÷s gali pagelb÷t. Ką gali tablet÷s, jei žmogų užmušiau...

- Man pasakojo, kad Gedas užsimuš÷ kalnuos. Na, dingo be žinios. Rugpjūčio dvidešimt ketvirtąją...

- Eik šikt, kokią rugpjūčio dvidešimt ketvirtąją! Rugs÷jo m÷nesį jis pas mus atsibeld÷. Pabaigoj. Dar rugs÷jo dvide-

šimt antrąją to savo Čiurlionio gimtadienį švent÷. Prisirov÷

g÷lių ir nusivilko prie jūros. Tas jūsų Čiurlionis, pasirodo, kažkada Anapoj buvo...

- Bet paklausyk, - staiga suklikau apimta neapsakomo džiaugsmo, - taip negali būti, kad kas m÷nesį Gedas mirtų!

Jei jis išliko po muzikos siaut÷jimo kalnuos, jei jis liko ČIA, tai, ko gero, tie gydytojai tau teisybę sak÷. Kad jis - sveikas ir GYVAS! - pati negal÷jau tuo žodžiu patik÷t.

Mano džiaugsmas, matyt, persidav÷ ir Kaktusui. Jis paraudo ir net šyptel÷jo.

- Eik šikt, - pasak÷. Ir, žemai panarinęs galvą, kad nematyčiau, kaip jo veide skleidžias platus vaikiškas palengv÷jimo šypsnys, susikrov÷ savo žurnaliukus ir tekinas, tempdamas paskui save nieko nebesuprantantį Valdūnę, nukūr÷ prie durų. Tiesa, prieš išeidamas dar pridūr÷: - Kai pamatysi Gediminą, perduok jam link÷jimų. Tegu nepyksta, šun-snukis. Ir į Anapą atvažiuoja, - Kaktusas pratrūko juoktis, visai visai vaikiškai, užkr÷sdamas ir mane.

Oi, kaip aš nor÷čiau perduoti Tau jo žodžius! Po Kaktuso pasirodymo ilgai negal÷jau atgaut pusiausvyros. Mane už-

93

plūsdavo karštos džiugesio bangos nuo minties, kad gal Tu gyvas... Ir apimdavo baisiausia neviltis, paplūsdavau ašarom, įsivaizduodama, kaip tas aštrus vaikigalis spardo Tave savo kaustytu batu. Tave, švytintį ant kruvinų šukių ir su-degusių drugių.

Mane tiesiog drask÷ tos kunkuliuojančios būsenos. Paskambinau Šeš÷liui, jis juk nuo pat pradžių virto keistoku tarpininku mūsų meil÷ s istorijoj. Retai apie jį tepasakoju, nes jo buvimas šalia - klaikiai erzina ir kažkod÷l yra neiš-

vengiamas.

Šeš÷lis prisistat÷ už pusvalandžio.

- Labas, Sfinkse, - dabar jis kitaip manęs ir nebevadina, -

kaip tavo love story? Juda į priekį? Žinai, ta tavo meil÷ - tai lyg kūdikis, kuris gim÷ negyvas. Taip taip! Nors, antra vertus,

- tai taip lengva, patogu ir paprasta! Šak÷s! Juk mirusįjį

pamaž÷le palieka visos kasdien÷s smulkmenos, nesusi-pratimai, rutina, jis apsivalo, tampa švaresnis, tobulesnis, vis labiau ir labiau švytintis...

- Jis švyt÷jo ir gyvas būdamas, - pareiškiau beveik piktdžiugiškai.

- Įdomu, kuri vieta ten jam švyt÷jo?! Taip taip! Susikūrei sau archetipinį herojų, atsparų bet kokiems tikrov÷s reiškiniams. Sveikinu, sveikinu!

- Aš pradedu manyt, kad jis - gyvas, - pasakiau ir trumpai išd÷sčiau Kaktuso papasakotą istoriją. N÷ nemaniau, kad Šeš÷liui tai padarys tokį įspūdį. Jis pašoko, ÷m÷ raust, gūžčiot pečiais, raityt ūsus, krapštyt ausį - suktis lyg šuo, skruzd÷lių aps÷stas. O paskui aprimo ir pabr÷žtinai abejingai prakoš÷:

- Žinok, aš nenustebčiau, jei paaišk÷tų, kad tas tipelis -

94

gyvas. Labai jau buvo trykštantis gyvybe, velniškai prie gyvenimo prisirišęs, nors ir pliurpdavo apie mirtį. Kaip koks pagonių dievukas. Šak÷s! S÷di dabar kokioj velt÷džių landyn÷j kur nors Leningrade - ten jis tur÷jo neįtik÷tinai daug bičų! Vienas už kitą kraupesnių. O kažkokiai mergai vaiką buvo užtaisęs. Viskas labai logiška - spruko į kalnus nuo alimentų. Tikras mūsų dienų herojus, — Šeš÷lis piktdžiugiškai sušnypšt÷, užuot nusijuokęs, ir užbaig÷

beveik patetiškai - kaip kokią oratoriją: - Ajajai, jaučiu, nuvirs stabas nuo pjedestalo, prisikels dievuliukas iš

numirusių ir nebeteks magiško švyt÷jimo... Ką darysim, Sfinkse?

Daugiau nebepasakosiu, ką jis pliurp÷. Jam iš÷jus išpuoliau laukan ir aš. Buvo ką tik paliję. Pro šalį lyg besparnių

angelų būrys praskriejo vaikigaliai ant riedlenčių. (Šeš÷lis sak÷, kad Tu labai myl÷jai Leningradą. Kažką visai nesuvokiama apie Leningradą numyk÷ ir Raima.) Aš nusipirkau bilietą ir už savait÷s būsiu ten.

Tebūnie Leningradas! Aš visiškai nesitikiu Tave ten išvysti.

Tačiau Tu myl÷jai tą miestą ir jame daug Tavo draugų -

man to pakanka. Šeš÷lis, springdamas nežinia kuo - juoku ar pykčiu, padiktavo man Tavo bičiulių adresus: Tarakoninis Vasia, prie durų skambinti keturis kartus - pyp pyp pyy pi, prisistatyti sakant: „Iš Vilniaus, nuo Ričkos“; Tamara, skambinti telefonu, po keturių signalų pad÷ti ragelį, skambinti v÷l ir po penkių signalų kas nors atsilieps; Seržas, jam prisistatyti - „Nuo Slibino“, ir dar daug visokių. Šie sud÷tingi duomenys už÷m÷ kone visą užrašų knygutę.

Į Leningradą nuvažiavau pačioje birželio pradžioje, žydint tuopoms. Visur skland÷ pūkai, ir miestas primin÷ kaž-

95

kurį Pelinio filmą. Manęs n÷ akimirką neapleido jausmas, kad Tu - visai šalia. Ne, ne šiame mieste, kur milžiniškos padūmavusios erdv÷s, dr÷gnas v÷jas ir dulkini vandenys susilieja į nedalomą, absoliučią vienatv÷s ir liūdesio substanciją, bet... kažkur visai šalia, nežinau, kaip tai paaiškinti.

Aš myliu Tave, Gediminai...

Susiradau Tavo draugus, gyvenančius didžiuliame seno namo kambaryje neįtik÷tinai aukštomis lubomis. Jame, iš-

skyrus magnetofoną ir porą guolių pasieniuose, daugiau nebuvo jokių daiktų. Užtat - nesuskaičiuojamai daug žmonių, kurie keit÷ vienas kitą, ateidavo, išeidavo, valg÷, miegojo, dainavo, kalb÷josi, kažko lauk÷, ir visa ta atmosfera primin÷ stotį. Aš kukliai kiūtodama kamputyje steb÷jau tą spektaklį, niekaip negal÷dama atsikratyti minties, kad vyksta vaidinimas. Gal tik man nenatūralus, neįprastas buvo tų

žmonių gyvenimas. Iš pradžių naiviai tik÷jausi, kad visas tas farsas vaidinamas mano - vienintelio žiūrovo - garbei, bet greitai supratau, kad apsirinku. Apsimetin÷jimas tapo jų gyvenimo būdu, kauk÷s - veidais, ir niekada, nei miego-dami, nei myl÷damiesi, neatsikratydavo buvimo ant scenos jausmo. Ilgi plaukai, sulysę veidai, ekstravagantiški drabužiai, karoliukai, kasdien kruopščiai perbintuojami niekada nepjaustyti riešai, kasvakar vis tos pačios nesibaigiančios istorijos - niekaip negal÷jau patik÷ti, kad tai - realyb÷. Čia aš

sužinojau apie Tave keistą dalyką! Sp÷k - kokį? Ogi -Tu pab÷gai į Turkiją! Tai buvo pasakyta labai abejingu tonu ir, matyt, tūkstantį pirmą sykį. Mestel÷ta paprastai ir atsainiai, lygiai kaip apie prekiniais traukiniais į Aziją važiavusį Pjerą, ant kurio, amžiną jam atilsį, buvo pakrautos penkios tonos betono plokščių. Ar - Semą, apšvarinusį Maskvos 96

„komuną“, nušvilpusį tris šimtus rublių (atsiprašau, „fran-kų“) , kuriuos tie dori žmon÷s buvo sukaupę aparatūrai pirkti, sprukusį į Taliną, bet ten kita „komuna“, sužinojusi apie vagystę, nuskuto Semui aštuonerius metus augintus plaukus, tas nabagas, tokios bausm÷s neatlaikęs, čirkštel÷jo butelio šuke sau per miego arteriją... O žinot Bloką, aha, tokį

iš Vilniaus, tai va, spruko į Turkiją, s÷d÷jo kalnuose, patyliukais mok÷si anglų ir turkų kalbų; šaunus vyrukas, nieko nepasakysi; dabar j au - kažkur Amsterdame ar Niujorke... Aš nepatik÷jau šitom nesąmon÷m, bet vis vien man baisiai sugedo nuotaika. Aš iš÷jau iš to sušnerkšto buto vos neverkdama, paskui mane išsivilko kažkoks tipelis, rodos, pravarde Dorsas. Jis pareišk÷ esąs geriausias Tavo „bi-

čas“ ir net turįs Tavo fotografijų, darytų kažkokiame apa-rate už trisdešimt penkias kapeikas. Kad kaip nors mane pralinksmintų, jis ÷m÷ deginti tuopų pūkus, niekad nemaniau, kad egzistuoja toks fantastiškas žaidimas! Sviedi uždegtą degtuką į pakel÷se supustytus pūkus, ir ugnel÷

slenka, klusniai, tyliai murm÷dama it koks prijaukintas žv÷relis, kol, sutikus kliūtį - akmenį ar stiklo šukę, - už-

gęsta. Buvo baltosios naktys ir - m÷nesiena, pilnatis; ati-duočiau viską pasaulyje už vieną tokį pasivaikščiojimą drauge su Tavimi. Tą naktį man buvo neapsakomai liūdna, nes pirmąsyk mano meil÷ staiga virto absoliučia, gryna, spengiančia it vakuumas vienatve.

Pernakvojau, tikriau - prasikankinau negal÷dama užmigti pas tą žaliaakį pašaipūną Dorsą. Rytą jis mane nuved÷ pas tokią mergaitę, Valiušą, sako - judu artimai bendravote. Ji dirbo Aleksandro Bloko memorialiniame muziejuje gide.

Buvo sanitarin÷ diena, lankytojai neįleidžiami, mudvi su 97

Valia s÷d÷jome Aleksandro Aleksandrovičiaus darbo kambaryje. Pradžioje maniau, kad Valiuša Aleksandro Bloko muziejuje įsidarbino Tavo garbei... Ji ir dabar Tave tebemyli, Gediminai, d÷l to man buvo sunku klausytis, kaip ji, rū-

kydama, tankiai mirkčiodama ir ašarodama, pasakoja apie Tave. Ką Tu jai padarei, Gediminai? Aš myliu Tave!

- Pirmąsyk jį pamačiau „Saigone“, - prad÷jo Valiuša tokiu tykiu balsu, kad tur÷jau visa įsitempti, nor÷dama nors ką išgirsti, - tai tokia kavin÷ Nevskio ir Vladimirskajos

sankryžoje,

tikrojo

jos

pavadinimo

tikriausiai niekas n÷ nežino. Nesis÷sk ant tos kušet÷s.

Pačiam Aleksandrui Blokui ji buvo kaip kokia relikvija, mat ant

jos

kažkada

s÷d÷jo

Fiodoras

Michailovičius

Dostojevskis, supranti? - (Aš nieko nesupratau, tik pagalvojau, kaip visas, su kuriom bendravai, sugeb÷jai išvesti iš proto?) Valiuša pa÷m÷ mane už rankos, pasisodino greta savęs ant palang÷s ir tęs÷: - Aš tuomet jau buvau gerokai atitrūkus nuo visos „Saigono“ chebros, atmosferos, įvykių, herojų, pokalbių temų ir viso kito. Jau trečius metus dirbau gide šiame muziejuje, mano ir buvusių draugų

interesai skyr÷si vis labiau, jie pas mane atslinkdavo retkarčiais, sanitarin÷mis dienomis, kad duočiau jiems paskaityti tiesiai iš ekspozicijos kokių Vladimiro Solovjovo, Merežkovskio, Rozanovo knygų... Tąsyk tur÷jau laisvą dieną ir, pati nežinodama kod÷l, patraukiau į „Saigoną“.

Nem÷gstu Leningrado vasarą. Miestas, o ypač Nevskis, tampa nebeatpažįstamas. Nesibaigianti žmonių minia, mano manymu, išblaško, išnešioja, sutrempia į dulkes tai, kas yra miesto dvasia - ilgesį, neapr÷piamą vienatvę, vaiduoklišką liūdesį, vardan kurių čia gyveno ir Gogolis, ir Dos-98

tojevskis, ir Blokas. „Saigone“ nebuvo n÷ vieno pažįstamo žmogaus. Kažkokie švarūs, tvarkingi, skustagalviai berniukai su kuprin÷mis rūk÷ prie į÷jimo - tikriausiai „pankai“ iš

Talino. Patologiškas, mažaūgis rudis gyvaplaukiais apž÷lusiu spuoguotu veidu papraš÷ cigarečių. Paduodama jam pakelį

pro atlapus marškinius pamačiau ant krūtin÷s išdegintą pravoslavišką kryžių, - man pasidar÷ bloga, o jis, naudo-damasis proga, ištrauk÷ visas mano cigaretes. Berniukas juodu kostiumu, baltais marškiniais ir siauru kaklaraiščiu (tokią karštą dieną!), pakirptas a la Beatles, stov÷jo apsuptas būrio mergaičių trumpais sijonais ir margaspalv÷mis kojin÷mis, tikriausiai jos „išdabino“ ištisą kvartalą netoli Aleksandro Bloko muziejaus raudonu nitroemaliu išpurkšdamos šūkius:

„Beatles live on! Love you John! Kiss me Paul! All you need is love!..“ O paskui aš pamačiau Gediminą. S÷d÷jo ant palang÷s užsimerkęs ir visu kūnu lingavo muzikos taktu, l÷tai purtydamas galvą, kojomis ir dešin÷s rankos pirštais mušdamas ritmą, negirdimai kartodamas žodžius. Staiga supratau, kad iš tikrųjų n÷ra jokios muzikos, ji skamb÷jo tik jame ir tik jam. Gediminas s÷d÷jo atsidavęs tai muzikai, nieko aplinkui nematydamas, negird÷damas, nejusdamas.

Tačiau ne tai mane priblošk÷ - jis buvo stulbinamai panašus į Aleksandrą Bloką. Vaizdas, kaip jis s÷di ant purvinos palang÷s, apvilktas viršum kelių nukirptais apspurusiais džinsais, dulkių spalvos marškiniais, mažiausiai tris dienas nesišukavęs, vienas tarp tų visų beveidžių paklyd÷lių, atrod÷

šventvagiškas. Aš dievinau Aleksandrą Bloką. „Dievinau“ -

l÷kštas žodis, aš gyvenau juo, gyvenau jam, daugiau mano gyvenime nieko nebuvo. Vedžiodama ekskursijas po memorialinį muziejų, aš kasdien dešimtis sykių kaip maldą 99

sukalb÷davau jo gyvenimą. Bežiūrint į tą vaikinuką mane

÷m÷ kr÷sti šiurpas, aš n÷ nemaniau, kad mano organizmas taip reaguos: širdis pasiutusiai dauž÷si, rankos ir kojos nu-tirpo, maud÷ duobut÷j po šonkauliais. Visai nesava atsis÷dau šalia jo ir užsirūkiau vienintelę likusią cigaretę. Mano galvoje karštligiškai sukosi niekam tikę planai, kaip jį už-

kalbinti. Paskui aš ištisus metus kūriau frazes, monologus, kuriais buvo galima prad÷ti mudviejų pokalbį. Iš pat pradžių visko nesugriaunant. Tačiau aš leptel÷jau: „Atleiskite, jūs labai panašus į Bloką...“ Jis šyptel÷jo ir neatsimerkdamas paklaus÷: „Į kokį bloką - cigarečių „Camel“, tą, iš kurio stato namus, ar - NATO?“ Aš suvap÷jau kaip kokia idiot÷: „Į

Aleksandrą Aleksandravičių“. Jis atsimerk÷ ir, žvelgdamas tiesiai man į akis, pareišk÷: „Ajajai, kokia nelaim÷, tokio nepažįstu. O jūs kas jam būsite - anūk÷, o gal - senel÷?“

Labai kvaila, bet man ÷m÷ tvenktis ašaros. „Ir kiek jau laiko jums trunka ta blokada?“ - v÷l paklaus÷ jis nusijuokdamas.

Tada aš apsiverkiau. Sumaigiau cigaretę, užsidengiau rankomis veidą, o ašaros ÷m÷ varv÷ti pro tarpupirščius. Jis manęs neįžeid÷, pati nežinau, kas man pasidar÷. Ir staiga -

sp÷k, ką jis iškr÷t÷? Ogi - ÷m÷ mane kutenti, o aš - juoktis.

Jis atseg÷ mano rankinę, ÷m÷ joje knistis, ištrauk÷ nosinaitę, švarią ir kvepiančią, kurią, kaip žinodama, įsid÷jau iš ryto, pauost÷ ją, teatrališkai nusičiaud÷jo ir ÷m÷ šluostyti man ašaras. „Atleisk, mergyte, prisiekiu, nenor÷jau tavęs pravirkdyt. Ketvirtą naktį nemiegu, trinuosi tai stoty, tai laiptin÷se, tai parkuose ant suoliukų, pragaras, o ne gyvenimas. Čia, žiūriu, nieko pažįstamo, visa chebra kažkur iš-

mov÷, vasara, nieko nepadarysi! Gal tu gali man ką nors patarti?“ - lemeno jis pabr÷žtinai graudžiu, net juokingu 100

balsu. Įsivaizduoji, aš gal÷jau jam pad÷ti! Sp÷k, kaip? Ogi -

tur÷jau raktus nuo buto, kuriuos man paliko dvi muziejaus darbuotojos, išvažiuodamos atostogauti. Aš tur÷jau šerti jų

gigantišką sibirinį katiną Vasią ir laistyti g÷lytes. Visa tai pasakiau jam. „Na matai, kaip puiku, kad tave susitikau, o nepažįstamoji“, - pareišk÷ jis v÷l rausdamasis mano rankin÷je ir ištraukdamas kaip tik tuos raktus. „Adresas?“ - paklaus÷ trumpai drūtai. Aš nusprendžiau eiti drauge, netur÷jau j÷gų su juo skirtis nors akimirkai.

Tame bute aš ir pati buvau pirmąsyk. Aš nusprendžiau jame pasilikti visą tą laiką, kurį ten reng÷si būti Gediminas.

Apsimečiau negalinti jo žiniai palikti svetimo buto, o iš tikrųjų nebegal÷jau gyventi be jo. Svetimame bute ir dar su svetimu žmogumi aš visada jaučiuosi nejaukiai. Sp÷k, kaip ten jaut÷si Gediminas? Ogi - kaip žuvis vandenyje! Jis už-

kait÷ arbatą, senoviniame citrinmedžio bufete ÷m÷ ieškoti puodukų, džiaug÷si kaip mažas vaikas kiekviena kiniška piala, fajansiniu ąsot÷liu, pseudorokokiniu gausiai dekoruotu puodeliu, prancūzišku porcelianu, apdaužytomis taurel÷mis iš Bohemijos stiklo, rod÷ man kiekvieną tokį dailų daikčiuką ir pabr÷žtinai nusivildavo nesulaukęs pakankamai audringo pritarimo. Išg÷ręs arbatą, Gediminas puol÷ apžiūrin÷ti viską iš eil÷s, o patik÷k, tame bute buvo ką apžiūrin÷ti! Spintos, lentynos, stalai, palang÷s, rojalis nustatyti visokiausiais burlaivių modeliais ir dar sp÷k kuo? Ogi - kareiv÷liais, pačių

įvairiausių dydžių, švininiais, mediniais, alaviniais, vaškiniais, kartoniniais, moliniais, plastmasiniais, tošiniais, kamštiniais, vienspalviais ir margai dažytais, gulinčiais, klū-

pančiais, stovinčiais, b÷gančiais, šaudančiais, jojančiais, gin-kluotais špagom, muškietom, alebardom, lankais, revolve-101

riais, šautuvais, miniatiūrin÷m patrank÷l÷m, laiminčiais, pra-laiminčiais, žūvančiais ir negyvais. Gediminas pareišk÷:

„Nieko nepasakysi, keistos moteryt÷s, ir sugalvok tu man kolekcionuoti kareiv÷lius ir burlaivius. Įsivaizduoju, kokius mūšius jos čia patyliukais sau vienos susirengia...“ Tačiau netrukus jis rado seną fotografijų albumą, storame dulkių

sluoksnyje pirštu išpaiš÷ „pacifikalą“ ir ÷m÷ vartyti muzie-jum kvepiančius storus lapus. Pageltusiose fotografijose dailiai iškramtytais pakrašt÷liais buvo vienas ir tas pats vyriškis, pradžioje jaunas, toliau - vidutinio amžiaus, pagyvenęs ir visai beveik neatpažįstamai susenęs. Kad tai vis jis, gal÷jai spręsti tik iš visose fotografijose vienodai besikartojančių

atributų: burlaivių modelių ir žaislinių kareiv÷lių. „Smagu būtų, jei šio pono šm÷kla vidurnaktį užsuktų pas mus pa-

žiūr÷ti, kaip laikosi laiviukai ir kareiv÷liai“, - Gediminas, nutaisęs klastingą veido išraišką, mirktel÷jo man. Mane kaž-

kod÷l nukr÷t÷ šiurpas, nes aš visiškai aiškiai įsivaizdavau, kaip tas žilas pavargusio veido žmogus, stov÷damas tarpdury, mus stebi. Pamatęs mano reakciją Gediminas nusikvatojo, tiesą sakant, gana šiurpiai. Paskui jis kažkur rado butelį

vyno, stulbinamu pavadinimu, sp÷k, kokiu? Ogi - „Juodasis daktaras“! Džiaugdamasis kaip vaikas, išrinko dvi taures -

vieną aukštą, siaurą, krištolinę, puoštą kiek nudužusiomis vynuogių kek÷mis, kitą - plokščią, plačią, tamsiai rožinio stiklo, masyvia įskelta kojele. Jis juokaudamas pilst÷ vyną ir aš jau tik÷jau, kad tarp mudviejų galų gale užsimegs koks nors kontaktas. Bet Gediminas staiga virto ant lovos ir, užsidengęs veidą rankomis, sudejavo: „Oi, kaip man bloga!“

Aš supratau, kad jis nemeluoja, nes, lyg pagautas nusikaltimo vietoje, pašoko, nedrąsiai d÷btel÷jo į mane ir 102

v÷l ÷m÷ naršyti po kambarius. Iš palov÷s ištrauk÷ prieškarinį

patefoną, nežinojo, kaip su juo elgtis, band÷ ir šiaip, ir taip, tačiau toji negrabi d÷ž÷ neįtik÷tinai sunkiomis ebonito plokštel÷mis tyl÷jo it paker÷ta. Aš iš÷jau į virtuvę užkaisti dar arbatos, tik staiga iš kambario pasigirdo džiugus Gedimino klyksmas, lydimas keistai iškraipytos, it kreivame veidrodyje atspind÷tos melodijos:

Tы мн e любовь и сила , И c6em 6 nymu мойем ...

Aš tekina atl÷kiau į kambarį. Gediminas klūp÷jo ant grindų, abiem rankom sukdamas patefono rankeną ir nugal÷-

tojo žvilgsniu spoksodamas į mane. Jis visas pulsavo nepaprasta jauno žv÷riūkščio energija ir azartu, kokio beveik nebuvau reg÷jusi. Nepaisant tokios linksmyb÷s, man aišk÷jo, kad jam tikrai labai bloga. Gediminas dar÷ viską, kad kaip nors nugal÷tų tą sprogdinančią, nepakenčiamą būseną, ta-

čiau jam nesisek÷. Lyg patvirtindamas mano mintis, jis staigiu judesiu, tyčia adata perr÷ždamas per visą plokštelę, nutild÷

keistom bangom besiliejančią muziką. „Šlykštu, - pareišk÷

jis, - visa tai pradeda darytis nebepakenčiama ir šventvagiška.

Epizodas iš kretinų filmo: du laukiniai jaunuoliai aristokratų bute. Jis ir ji, ir antikvariniai baldai, ir senos knygos, ir laivai, ir kareiv÷liai, ir porcelianas, ir geras vynas, ir patefonas su prieštvanin÷m širdį draskančiom melo-dijom! O jiems, ak, jiems - viskas vis tiek, jie braižo plokš-

teles, geria vyną iš muziejinių taurių, tuoj prieš eidami nusišikti prad÷s pl÷šyti bibliografines retenybes. Šaudyti tokius kaip jie!“ Aš visiškai nebežinojau ką daryti, kaip jam 103

pad÷ti. O jis lyg niekur nieko su visais batais virto į lovą, užsikrov÷ ant pilvo milžiną Vasią ir ÷m÷ jį glostyti. Katinas griausmingai murk÷. Gediminas taip pat atrod÷ visiškai patenkintas, tik jo lūpos nervingai trūkčiojo. Tačiau toji ramyb÷ truko neilgai. Gediminas pašoko, svied÷ šalin apstul-busį katiną ir v÷l ÷m÷ zuiti po kambarį. Atrod÷ lyg puodas su ataušusių vandeniu, pastatytas ant ugnies ir v÷l prad÷jęs kunkuliuoti, tačiau šįsyk energijos antplūdis baig÷si - sp÷k, kuo? Jis iš kažkur ištrauk÷ suplyšusį kimono fasono chalatą, kiniškos baltos pudros liekanas ir ÷m÷ šaukti: „Tuoj sureng-sime kabukio teatrą, arba NO, ko pageidaus gerbiamoji publika. Bus labai smagu. Tikras dvasinis ooorgaazmaas...“ Reik÷jo kaip nors jį sustabdyti. Gediminas staip÷si prieš didelį

citrinmedžio spintoj įtaisytą veidrodį, kikendamas, berdamas beprasmes pseudojaponiškas frazes, o man atrod÷, kad jis tuoj tuoj pravirks - graudžiai, nepaguodžiamai, nesu-stabdomai, kaip mažas vaikas. Kiekvienąsyk, kai pagaudavau veidrodyje jo žvilgsnį, tokį liūdną, tokį beviltišką balta pudra nutepliotame besijuokiančiame veide, mane visą nudiegdavo

- taip bloga jam buvo. Aš jau nor÷jau ką nors daryti, bet staiga veidrodyje ÷m÷ d÷tis keisti dalykai. Gedimino atspindys prad÷jo raibuliuoti it sudrumstame vandeny ir kiaurai jį aš išvydau kaip kaleidoskope žaibiškai vienas kitą keičiančius vaizdus. Tai buvo akimirką trukusi amžinyb÷s atplaiša. Visi nesuskaičiuojami, neišvardijami tame veidrodyje atsispind÷ję praeities, dabarties, ateities momentai žaibo greičiu pral÷k÷ man pro akis. Neapsakomą daugybę kartų dvi moterys apžiūrin÷jo vis labiau ir labiau sens-tančius savo atvaizdus, vyras prie stalo meistravo laivus, skambino rojaliu, gul÷jo pašarvotas tarp kalijų ir eglišakių, 104

prob÷gšmais d÷bčiojo, o kartais įd÷miai spoksojo daugyb÷

nepažįstamų veidų, keit÷si kambario apstatymas, daiktų buvo tai daugiau, tai mažiau, dieną keit÷ naktis, praūž÷ nenu-trūkstamu viesulu saul÷tekiai, lietūs, m÷nesienos, žaibai, pū-

gos, v÷jyje plev÷suojančios užuolaidos, trumpą akimirką at-sispindinčio lango stiklai buvo užklijuoti siauromis juostel÷mis - kad nesubyr÷tų per bombardavimą, kambarys nu-

švito nuo pergal÷s saliuto, jame raibuliavo naujamet÷s eglut÷s, varduviniai pyragai su daugybe žvakučių; Gediminas bučiavo mane; toje pat vietoje, kaip ir vyras, tarp kalijų ir eglišakių gul÷jo pašarvota moteris, v÷l nepažįstami žvilgsniai, staiga visi galutinai pasikeitę kambario daiktai suvir-p÷jo nuo akinamo blykstel÷jimo, veidrodžio stiklas skilo,

÷m÷ lydytis, tek÷ti it skystis, ir - viskas išnyko. Viskas. Aš

atsis÷dau ant grindų, užsimerkiau, užsidengiau veidą rankomis. Gird÷jau, kaip Gediminas iš÷jo iš kambario, girkšte-l÷jo vonios durimis, paleido vandenį. Vanduo tek÷jo neapsakomai ilgai. Galiausiai jis grįžo ir lyg niekur nieko pareišk÷:

„Ištikus stresui lįsti į karštą vonią - vienintelis isteriškų

poniučių išbandytas, absoliučiai patikimas gelb÷jimosi bū-

das“. Atsimerkiau. Gediminas, šlaput÷lis, varvantis, nuogas, tik su rankšluosčiu ant str÷nų, stov÷jo vidury kambario, žiūr÷damas tiesiai man į akis. „Kaip tu manai, tas veidrodis išsilydys sprogus atominei ar neutroninei bombai?“ -

paklaus÷ jis labai tyliai. Jo kūnas buvo tobulai gražus, patik÷k, tobulai! „Tu juk taip pat matei?“ - paklaus÷ jis mostel÷damas veidrodžio pus÷n, bet į jį neatsisukdamas. Aš linktel÷jau galva. Beje, veidrodis v÷l buvo kaip buvęs, lyg nieko n÷ neįvyko. „Tai tu manai, kad bus karas, v÷l bus karas? - jo balse skamb÷jo mažo vaiko intonacija. - Pradžioje langas 105

buvo apklijuotas juostel÷mis, o paskui - niekas nebepad÷s.“

Aš gūžtel÷jau pečiais. Gediminas priklaup÷ šalia manęs, už-

sirūk÷ ir padav÷ pridegtą cigaretę man. „Aš klaikiai pavargau. Klaikiai. Labanakt“, - sušnibžd÷jo bučiuodamas mane į skruostą. Paskui atsistojo, puol÷ į kitą kambarį, užsidar÷

duris, matyt, atsigul÷. Aš atsis÷dau į fotelį ir ÷miau gerti vyną tai iš vienos, tai iš kitos taur÷s. Gediminas nemiegojo, mačiau pro durų plyšį sklindančią šviesą, gird÷jau šiugždant knygos lapus, na, bet juk negal÷jau pati veržtis pas jį į lovą.

Taip aš užmigau tame fotely, netur÷dama j÷gų pereiti ant greta stovinčios sofos. Kitą rytą Gediminas, švelniai tapšnodamas per petį, mane pažadino. Aš pašokau. „Labas rytas“, - pasak÷ jis ir pabučiavo mane, mačiau mudviejų

atspindį veidrodyje. Tada jis kreivai šyptel÷jo ir, žiūr÷damas man į akis (jis visada žiūr÷davo tiesiai į akis) , padeklamavo:

Устал я шататьсяб

Промозглым туманом дышать , В чюжих зеркалах отражаться

И женщин чюжих целовать ...

Ir iš÷jo...

Valiuša nutilo ir, pažiūr÷jus į laikrodį, tar÷:

- Na, man metas, reikia truputį pasitvarkyt, - ir nutemp÷ mane prie durų.

- Jis nebegrįžo? - paklausiau.

- Grįžo, - atsak÷ ji, tankiai mirkčiodama, - grįžo... Aš... aš

net laukiausi nuo jo vaiko, bet... man buvo persileidimas...

na, Gediminas nieko apie tai nežinojo... Na, užtenka! Man 106

metas! - Valiuša v÷l tankiai mirkčiodama band÷ nusišypsoti, bet, tik keistai perkreipus lūpas, sušnabžd÷jo: - Jam tikrai buvo be galo sunku, nenustebčiau, jei jis nusižud÷.

Tai buvo paskutiniai Valios žodžiai, ji n÷ neatsisveikino, išstūm÷ mane laukan, užtrenk÷ duris, ir viskas. Kitą dieną aš išvažiavau į Vilnių, mane palyd÷jo Tavo Dorsas... Jau-

čiaus lyg apsinuodijusi neapr÷piamu to miesto erdvumu.

Kai grįžau, Vilnius atrod÷ mažas ir ankštas. Kaip labirintas, kurio kiekviena atšaka baigias aklaviete: pareiga, graužatimi, nuoboduliu, nereikalingais žmon÷mis, beprasmiais po-kalbiais... S÷džiu savo kambario narvely ir bijau išprot÷ti Kurgi Tu - dingęs be žinios, muzikos nublokštas į Geltonąsias Amžinyb÷s Pievas, pab÷gęs Turkijon, Kaktuso užspardytas tarp džiovintų peteliškių, savižudi!? Aš nebeturiu j÷gų. Aš

bijau išprot÷t. Aš labai myliu Tave. Aš bijau.

Ištisą savaitę praleidau užsirakinus, nieko neįsileisdama, neatsakin÷dama į telefono skambučius. Gul÷jau lovoje, rū-

kiau ir klausiausi visu garsu paleistos muzikos. Ne, aš - ne-siklausiau, aš iš jos pasistačiau sieną, saugančią mane nuo viso pasaulio ir pačios savęs. Tai buvo savigynos, savisaugos priemon÷, pripildanti visą tuštumą aplinkui. Manyje neliko vietos kančiai, meilei, Tau. Manyje pasiutusiu garsu pulsavo preciziška ir subtili „Queen'ų“ erotika, paaugliška

„AC/DC“ kančia ir energingas pyktis, neapr÷piama „Bitlų“

nostalgija, talentinga, rafinuota Frenko Zapos beprotyb÷, negailestingas „Pink Floyd'ų“ egzistencializmas, Džanis Džoplin mazochizmas, drastiškas „Led Zeppelin'ų“ blašky-masis... Tu taip pat tiksliai kaip ir aš žinai, kurią muzikinę piliulę kuriuo momentu priimti. „Music is my escape!“ -

107

tokį plakatą atneš÷ mano kaimynas Valdūn÷. Viskas baig÷si tuo, kad perdeg÷ mano patefonas, paskiau - ir magnetofonas. Kurtinama tyla užgriuvo drauge su baisiu liūdesiu ir nepakenčiamomis mintimis, m÷ginau keltis iš lovos, bet juoda paš÷lusi nevilties banga blošk÷ mane atgal. Suskambo telefonas. Aš nepajud÷jau. Skambino dar ir dar, ir dar sykį, įkyriai, negailestingai, tartum tyčia kankindamas. Nebeiš-

tv÷riau ir atsiliepiau.

- Sveika, meil÷s verge, - išgirdau Šeš÷lio balsą, - kas gi tamstai atsitiko? Maniau, gal jau paskub÷jai išsikraustyti paskui savo išrinktąjį į aną pasaulį. Laimei, tu dar čia, nes Adonis prisik÷l÷ ir sugrįžo. Laikykis, merguž÷le, laikykis, pats suprantu, kokia nemaloni tamstai ši naujiena. Jis jau penktą dieną gastroliuoja po Vilniaus city.

- Kas? - suvap÷jau s÷sdamasi ant grindų.

- Kas kas! - Šeš÷lis springo iš pasitenkinimo: - Ogi Blokas, Gedas, Gedas, Gediminas! Dangiškasis meilužis! Nežinau, kaip gerbiamoji teikiat÷s jį vadinti!

Aš netur÷jau j÷gų ką nors atsakyti.

- Ei tu! - riktel÷jo Šeš÷lis, - apalpai, ar ką? Tvarkykis, dabinkis, puoškis, ruošk karietą ir gal÷si šįvakar jį išvysti.

Aštuntą valandą susitinkame Antakalnio gale, prie aštuo-niolikto autobuso stotel÷s. Įsid÷m÷jai? Lygiai aštuntą! Gediminas bus ten! Ir tu ga...

Aš pad÷jau ragelį. Naujiena, kad Tu nenumirei, manęs visai nenustebino, aš žinojau, kad anksčiau ar v÷liau Tu pasirodysi gyvas ir sveikas. Paskutinį m÷nesį aš jaučiausi it koks seismografas, sukurtas specialiai Tavo art÷jimui regist-ruoti ir steb÷ti ženklus: krūpčiojančius medžius, neregimus švytinčius kūnus dangaus gelm÷je, runomis sustingusius de-108

besis, keistas pauzes paukščių čiulb÷jime, naujas d÷mes pil-natyje, pranašingais pluoštais krintantį rūką... Grįžusi iš Leningrado aš supratau, kad Tu - visai čia pat, ir paniškai bijojau mūsų susitikimo. Aš myliu Tave, Gediminai, ir vis d÷lto man norisi b÷gti kiek galima toliau, strimgalviais ar nepasteb÷tai dingti iš šito miesto, kur bus galima Tave su-tikti visur - Gorkio gatv÷je, „Vaivoje“, „Stikliuose“, „Ro-tondoje“, „Brodv÷juje“, popmuzikos koncertuose, „Maskvos“ kino teatre, demonstruojant retus filmus... Aš bijau, kad Tu neatsargiu judesiu, žvilgsniu, žodžiu, mintimi nesu-griautum meil÷ s altoriaus, kurį Tau pastačiau...

Aš, žinoma, ryžaus mudviejų susitikimui. Stengiausi būti graži ir kaip visada persistengiau, tai supratau vos at÷jus į

susitikimo vietą. Toje pilkoje, apsitrynusioje kompanijoje su magnetofonais ir krepšiuose barškančiais buteliais jau-

čiausi svetimkūniu. Tarp nesiskutusių, nesikirpusių, nesipraususių, reikalaujančių, kad būtent už tai juos gerbtų, vyrukų ir kažkokių susmukusių, tarsi visą amžių

sausakimšuose

troleibusuose

praleidusių

mergaičių,

darančių viską, kad kaip nors sunaikintų XX a. pabaigoje dar teberusenantį „amžinąjį moteriškumą“, aš su savo papurusiais plaukais,

pavyzdingu

makiažu,

lakuotais

nagais,

aukštakulniais batais, baltais drabužiais atrodžiau kaip raupsuotoji. Paskui pamačiau Tave, tokį pat svetimą jiems kaip ir aš. Tu taip pat buvai apsirengęs baltai - balta juostele ant kaktos, baltais sportbačiais ir priminei itin nusisekusią teniso kamuoliukų reklamą. Į mane pažiūr÷jai įd÷miai, tačiau ne kaip į žmogų, o kaip į paveikslą ar gamtovaizdį. Tu manęs nepažinai, ir aš nor÷jau apsisukus eiti atgal, išeiti išvis, bet atvažiavo autobusas. Tu su būriu mergaičiukių trumpais rauktais si-109

jonais virtai ant užpakalin÷s s÷dyn÷s, keleiviai ÷m÷ gręžiotis.

Tau, rodos, tai patiko. Tu ÷mei kirkinti tas juokingai kirptas cypaujančias mergaites, iš butelio gerdamas alų, ir man pasirod÷, kad mus skiriantys šešeri metai yra neper-

žengiama bedugn÷, pirmąsyk gyvenime aš pasijutau beviltiškai sena. Kaip tik tuo momentu Tu pri÷jai prie manęs ir, šypsodamasis taip, lyg viską žinotum ir būtum slaptas mano bendrininkas, mirktel÷jęs pasiūlei išgerti. Tupin÷damas šalia, darydamas juokingas grimasas steb÷jai, kaip aš sten-giuosi gerti seną šiltą alų...

Lipdama iš autobuso, praskyrus visas pilkąsias mergaites, virtau tiesiai Tau į gl÷bį. Apgirtusiam viskas galima - tegul taip mano vieni, gražioms moterims visa leista - tuo tegu tenkinasi kiti. Visos priemon÷s pateisina tikslą, taip kartojau aš, nes myliu Tave, Gediminai. Tu kažkaip nejaukiai šyptel÷jęs apkabinai mane per liemenį, Tavo veidas, akys, lūpos buvo taip arti, jaučiau šiltą Tavo alsavimą ir niekaip negal÷jau patik÷ti realybe. Aš suvokiau, kokia nežymi riba tarp tų

dviejų amžinai priešpastatomų pasaulių - tikrov÷s ir svajonių, sapnų, fantazijų; jie tiesiog susilieja kaip jūra ir dangus apniukusią dieną.

Per mišką ÷jome tyl÷dami. Man buvo nuostabiai gera, tačiau ta palaiminga būsena sl÷p÷ savy kažkokį užtaisą, aš

tiesiog gird÷jau, kaip jis tiksi, skaičiuodamas minutes iki sprogimo. Sprogimo? Tu, atrodo, jauteisi puikiai, lygiai kaip kad sakydavo Tavo draugai, „kaip žuvis vandeny“, nepaisant taip nesiderinančių „blokiškos“ išvaizdos ir Holivudo stabuko aprangos. Net uždainavai „Jesus Christ Superstar“

ritmu:

110

Ir atl÷ k÷ juodas varnas, Juodasis varnelis,

Ir atneš÷ baltą ranką Su juodu žiedeliu...

Tiesą sakant, tik akimirką su Tavimi aš jaučiausi absoliu-

čiai laiminga, tačiau netrukus ap÷m÷ beviltiška varginanti, visa apimanti būsena, kurią aš pavadinau „pavojaus signalu“.

Nežinau, kas čia kaltas - ar mano nežinojimas, nesugeb÷jimas, nemok÷jimas, pamiršus viską pasauly, atsiduoti savo laimei, ar ir šiaip - palaiminga, absoliuti būsena tegali trukti vos akimirką. „Pavojaus signalas“, iš pradžių buvęs silpnas, ÷m÷ stipr÷ti, tapo tiek pat intensyvus kaip ir mano laim÷s pojūtis, peraugo jį, galiausiai - nustelb÷ viską aplinkui.

Iš kažkur toli atsklido Tavo balsas:

O giria giruže tu žalioji,

O kokių paukštelių valdonuž÷ ...

Nepaisant to „pavojaus signalo“, įtampos, kuri persidav÷

Tau ir net visiems aplinkiniams - T A I B U V O S T E -

B U K L A S . Pirmąsyk jis įvyko prieš pusmetį, kai nepagydomai sergančią naktį mes uždeg÷m žvakutę prie Tavo veido apspurusioje paklod÷je. Antrąsyk stebuklas įvyko šiandien, Tau prisik÷lus iš numirusiųjų, ir tęsiasi labai ilgai, pernelyg ilgai - visą vakarą ir dalį nakties. Visą vakarą buvome drauge, šnek÷jom÷s,

bučiavom÷s,

šokome,

v÷l

bučiavom÷s,

susiradome pal÷pę, užsidar÷me nuo visų... Stebuklas tęs÷si.

Aš nežinau, kas Tave mok÷ meil÷s meno - man niekada su niekuo nebuvo taip beprotiškai gera, manęs net nebekan-111

kino mintis, kad esu šešeriais metais už Tave vyresn÷. Ta-

čiau nuojauta, kad stebuklas negali tęstis amžinai, neapleido n÷ akimirką, aš net ÷miau karštligiškai knaisiotis savo atmintyje, stengdamasi prisiminti užsitęsusį stebuklą, deja, tebuvo tik reklamos nuvalkioti vaizdai iš kino, estrados ar politinių veik÷jų pasaulio. Tada aš prisiminiau pasakas ir vieną banalybę, kurią kažkokia klasiok÷ buvo įrašiusi mano

„Atminimų“ sąsiuvinyje šalia raudonu tušinuku nutepliotos tulp÷s: „Visos pasakos baigiasi tada, kai karalaitis veda karalaitę!“ (Atleisk, bet buvau visiškai tikra, kad galų gale Tu mane vesi...)

Pagaliau užmigusi aš sapnavau kažkokį klaikų sapną, kurio tik pabaigą teatsimenu: regiu, kaip Tu pastvertas nenumaldomos j÷gos kyli aukštyn, o man po kojom staiga atsiveria praraja, žaibo greičiu smingu jon, taip mudu šviesme-

čiais tolstame vienas nuo kito sukeldami pratisą graudų švilpesį, apimantį viską aplinkui, ir juodi medžiai, juodi krū-

mai, juoda žol÷ blaškosi, kilus baisiam viesului... Kai pabudau, Tu miegojai, pro trikampį pal÷p÷s langelį mat÷si tamsiai žalias dangus. Nor÷jau Tave pažadinti ir tęsti mudviejų

stebuklą, bet pajutau, kad lygiai taip pat malonu gul÷ti ir šalia Tavęs miegančio. Man buvo taip ramu ir gera, kad net kurtinantis „pavojaus signalas“ aprimo. Aš nusprendžiau išeiti auštant, Tau dar nepabudus, palikti tik savo laiškus, kuriuos rašiau visą šitą laiką, ir steb÷ti, kaip Tu manęs ieš-

kosi. Aš visą pusmetį kaip trupinius rinkau žinutes apie Tave, m÷gindama iš jų sulipdyti visumą. Tau tereik÷s paklausti kurio nors iš knarkiančių ten, apačioje, mano telefono ar adreso. Paskambinti ir ateiti, kad liktum visiems laikams.

Tada man tai atrod÷ įmanoma. Tu tikriausiai pameni vieną 112

dainelę, privalai prisiminti, su ja mes užaugome: „Strawberry fields forever... let me take you down, cos I'm going to strawberry fields... nothing is real and nothing to get hung about... living is easy with eyes closed, misunderstan-ding, all you see...“ Žemuogių pievel÷s visiems laikams! Visiems laikams! Juk tai - stebuklo garantija!

Aš laukiau, kol truputį prašvis ir netoli esančiame plente pasigirs pirmųjų mašinų ūžesys. Laikas ÷jo pragariškai l÷tai, o aš nor÷jau sprukti kiek galima greičiau. Kol dar viskuo tik÷jau ir mano galvoje skamb÷jo paprastut÷ „Strawberry fields“ melodija, žadanti meilę visiems laikams. Aš nor÷jau pab÷gti, kol tas pragariškas „pavojaus signalas“ v÷l neužgož÷

visko aplinkui - tylos, Tavo ramaus alsavimo, kažkur lojančio šuns ir ūkčiojančių traukinių. Aš žiūr÷jau pro mažąjį pal÷p÷s langelį į akliną dangų, man net toptel÷jo, kad stiklas užtepliotas kokiais tirštais tamsiais, šviesai nelaidžiais dažais - taip ilgai neaušo. Palengv÷le dangus iš tamsiai žalio tapo m÷lynas, o paskui — violetinis; ÷m÷ švisti, užgiedojo gaidžiai, pasigirdo mašinų ūžesys. Dangumi ÷m÷ slinkti pilki, drumsti ir nešvarūs lyg pamuil÷s debesys. Jaučiausi iš-

gelb÷ta, kai žiūr÷jau į tą blykštantį dangų. Ir staiga - dangus apsivert÷, o gal - jame atsiv÷r÷ praraja, ne - dangus apsivert÷ it koks vandeny plūduriuojantis daiktas! O antroji jo pus÷, arba tai, kas man atsiv÷r÷, buvo N I E K A S , T U Š T U M A , N E B Ū T I S - nežinau, kaip Tau papasakoti; tikriausiai neatrodys keista, kad nerandu žodžių ap-rašyti tam, ko n÷ra. Baisiausia, kad visa tai - NIEKAS , T U Š T U M A , N E B Ū T I S - pro kažkokią nesančią mano viršugalvy angą ÷m÷ lietis į vidų. Nepaisant gniuž-

dančio siaubo, lyg užsikirtusios plokštel÷s, many skamb÷jo 113

fraz÷: „Kaip būtų kvaila, jei aš dabar numirčiau...“ O po akimirkos viskas liko kaip buvę. Dangus it milžiniškas gyvūnas v÷l apsivert÷. NIEKAS, T U Š T U M A , N E B Ū T I S

dingo, apsisukdami antrąja, visada mums matoma, įprastąja puse. Saitas rožinis ryto dangus švyt÷jo trikampiame pal÷p÷s langelyje. Netur÷jau j÷gų pajud÷ti, nors žinojau, kad reikia eiti ir palikti Tave, palikti visiems laikams. Aš tai supratau žiūr÷dama į dangų, apsivertusį savo nesančiaja puse.

Jaučiausi it šiukšlynan išmesta l÷l÷, kuriai nutrauktos ir rankos, ir galva, ir kojos - niekaip negal÷jau pajud÷ti. Tu miegojai. Rod÷s, tas N I E K A S , T U Š T U M A , N E B Ū -

T I S susikaup÷ manyje ir niekada nebeišsisklaidys. Pabu-

čiavau Tave, kad nors kiek atsigaučiau, ir tikrai palengva viskas atl÷go, nors rengtis vis vien netur÷jau j÷gų. Suknelę užsivilkau ant nuogo kūno. Akimirką dvejojau, ar palikti Tau savo laiškus - Tavo laiškus. Dar sykį pabučiavau Tave į

kaktą. Vos nenugarm÷jau stačiais, kop÷čias primenančiais laiptais. Apačioje buvo tamsu, tvanku, dvok÷ rūkalais ir alum, visi miegojo. Kliūdama už atsipalaidavusių kūnų, aš prisiminiau tą gruodžio naktį, kai basomis kaip ir dabar p÷domis jutau šukes, lipnaus skystimo balutę, peleninę, gauruotą kilimą, parketą, linoleumą, dygų, it inkvizicijos išrastą, įrenginį

kojoms valyti; šaltą cementą, šaltas barškančias geležines groteles, šaltą sniegą... Sniegą? Ne, šaltą rasotą ankstyvo liepos rytmečio žolę. Buvo pragariškai bloga, klaidžiojau niekaip ne-rasdama iš÷jimo. Atrod÷, amžiams pasiliksiu tuose soduose, basa, perregima suknele, su viduje spengiančia tuštuma, ateis ruduo, žmon÷s susirinkę obuolius ir pomidorus pab÷gs miestan lyg pel÷s iš skęstančio laivo; žiemą čia atsibels pramogų m÷g÷jai: daužys svetimus langus, kūrens svetimus ži-114

dinius gerdami svetimą vyną, miegos svetimose lovose; nutirps sniegas, sužaliuos žol÷, sužyd÷s vyšnios ir pien÷s, grįš

varn÷nai ir žmon÷s; mokinukai siaubs aguonų darželius, sirps brašk÷s, trešn÷s, serbentai ir kriauš÷s, o aš vis vaikščiosiu ir vaikščiosiu, nebepaj÷gdama ištrūkti į laisvę...

Galų gale radau vartus. Slinkau šlapiu nuo iškritusios rasos ir rūko keliu, staiga, tartum kokiai bombai sprogus, pliūptel÷jo saul÷s šviesa kartu su paukščių balsais.

Patik÷k, aš niekada nemaniau, kad žmogui gali būti taip pragariškai bloga, jaučiausi it pasodinta kameroje su ultra-garsu, raudonai dažytom sienom, vienodu ritmu ant galvos varvant vandens lašams ir šmirin÷jant žiurk÷ms. Manyje bangomis kilo nenumaldomi troškimai - kiek galima grei-

čiau grįžti namo ir, įlindus į karštą vonią, čirkštel÷ti tas prakeiktas venas, prisig÷rus šimteriopą migdomųjų dozę, gulti į

lovą ir amžiams užmigti r÷kiant negailestingiems „Sex pistols“, pulti po pirmu pasitaikiusiu sunkvežimiu, išvažiuoti iš šito beviltiško miesto visiems laikams, susid÷ti su kokiais pakvaišusiais vaikiščiais, pumpuojančiais save aguonų eleksy-rais; ištek÷ti už buko ir gero patino; išprot÷ti, išvažiuoti, numirti, numirti, numirti! O tarp šių desperatiškų norų speng÷

amžinybę trunkančios pauz÷s - N I E K A S , T U Š T U MA, N E B Ū T I S . Visa tai nutrauk÷ pratisas mašinos signalas.

Aš krūptel÷jus atsisukau - pasirodo, ÷jau pačiu kelio viduriu. Vairuotojas kažką aiškino mostaguodamas rankomis, bet aš nieko nesupratau. Aš įlipau į jo geltoną

„Moskvičių“ ir atsis÷dau ant priekin÷s s÷dyn÷s.

S÷d÷jau užsidengus veidą rankomis, kūkčiodama ir tik÷jausi, kad jis supras - apie bendravimą negali būti jokios kalbos.

115

Jis švelniai paliet÷ man petį. Aš krūptel÷jau su siaubu galvodama, kad reik÷s kažką kalb÷t, tačiau jis, netaręs n÷ žo-džio, padav÷ man pridegtą cigaretę ir įjung÷ radiją. «Жизнь

невозможно повернуть назад », - uždainavo Ala Pugačiova ir nuo šios banalyb÷s man upeliais pasipyl÷ ašaros, blakstienų

tušas pragariškai grauž÷ akis, bet dar÷si lengviau. Pro ašaras reg÷jau tuščią patams÷jusį nuo rytin÷s dr÷gm÷s kelią, tuščias autobusų stoteles, tuščias, siurrealistines kapines primenančias degalines su tvarkingai išrikiuotais raudonais benzino kolon÷lių antkapiais. Mašina l÷k÷ pasiutusiu greičiu.

Tuščias kelias ir kvapą gniaužiantis greitis ankstyvą rytą teik÷

kažkokią, sumišusią su liūdesiu, baime ir netikrumu, viltį. Ala Pugačiova, kaip tikra draug÷, pritar÷ mano ašaringai būsenai: Я несла свою беду , по весеннему , по льду .

Обломился лед , душа камнем под воду пошла , А беда , хоть тяжела – задержалась ...

Vos baigiau surūkyti vieną cigaretę, vairuotojas man padav÷ antrą ir išjung÷ radiją. Aš ryžausi jį apžiūr÷ti - tai buvo mano amžiaus vaikinukas, iš pirmo žvilgsnio man pasirodęs negražus, tačiau veikiai supratau, kad klystu. (Tarp mūsų -

mergaičių - kalbant, jį galima pavadinti net labai gražiu!) Tik man tai sunku buvo suvokti, nes jis buvo visiška priešingyb÷ Tau. Niekaip negal÷jau atsiminti, ką jis man primena - ar kokį prancūzą, vaidinantį ind÷nus „spagečių

vesternuose“, Disn÷jaus multikų herojų, ar mažą berniuką, savo ir kitų nuostabai, staiga tapusį suaugusiu. Aš paban-dysiu jį Tau aprašyti visai objektyviai: aukštas, labai pra-116

kaulus, lieso veido, atsikišusiais skruostikauliais, giliai įdu-busiomis milžiniškomis tamsiomis akimis fosforinio ryškumo baltymais, tobulais antakiais, maža kiek riesta nosim, stambiom egiptietiškų statulų lūpom, juodais trumpai kaip kokio rytiečių vienuolio kirptais plaukais. Jis visas buvo lyg pasirengęs šuoliui, pulsavo kondensuota, man nesuvokiama energija - it suspausta spyruokl÷. Pamatęs, kad jį apžiūrin÷ju, tar÷ žemu šiltu balsu:

- Vargš÷ Pelen÷, pametus abu batelius išsyk, matyt, kad princas greičiau suuostų p÷dsakus, sprunka iš pokylio?! Fantastika!

Aš tik dabar suvokiau, kad esu basa.

- Kurgi įsakysite jus nuvežti?

- Namo...

Jis ÷m÷ kvatoti akipl÷šišku juoku, kuris skamb÷jo beveik kaip įžeidimas (gal aš buvau tiek pavargus, kad visa atrod÷

sukurta tik tam, kad keltų man skausmą).

- Fantastika! Atleiskite, Pelene, aš dar kol kas nesu ekstrasensas ir, deja, negaliu nusp÷ti, kurgi tie jūsų namai. Retkarčiais, tiesa, demonstruoju parapsichologijos stebuklus -

šiaip sau - moterišk÷ms palinksmint. Pavyzdžiui, vieną mano meilužę amžinai kamuoja galvos skausmai, bet užtenka man va šitaip pamakaluot, - jis pamosavo plaštaka ties mano viršugalviu, - ir visa kaip ranka nuima! Fantastika, ką? Taip iš÷jo, kad ją man teko palikti ir - ką manai? Jokie vaistai ir jokie medicinos stebuklai nepaj÷g÷ įveikti jos įsiskau-d÷jusios galvos! Merguž÷l÷ tiesiog apsigyveno ligonin÷je, o jos motin÷l÷ pareišk÷, kad aš - sadistas. Fantastika, ar ne?

Taigi - jūsų adresas?

Pasakiau adresą. Gal jis ir ne ekstrasensas, bet toji jame 117

kunkuliuojanti energija pliūpsniais liejosi ir į mane. Aš tvirtai nusprendžiau išvažiuoti iš Vilniaus visiems laikams, kad Tu manęs niekados nebesutiktum, o aš gal÷čiau Tave myl÷ ti.

- Mano vardas - Tomas.

- Mano - Anita.

- Anyta? Kieno gi Anyta - o atrodote tokia jauna!

Aš ÷miau juoktis, nors tas sąmojis buvo visai nevykęs ir nejuokingas. Tomas taip pat nusikvatojo, juokiantis jo veide atsirado pl÷šri išraiška, kaip įerzinto, besiruošiančio pulti žv÷ries. Taip jis šypsojosi ir juok÷si visada, aš ilgai negal÷jau su tuo apsiprasti.

Parvežęs mane namo, Tomas pareišk÷, kad jis visai nieko prieš užsukti puodelio kavos. Man tai pasirod÷ tikras išsigelb÷jimas.

Žvalgantis po mano kambarį, Tomo veide atsirado kaž-

kokia panteriška išraiška - juodos blizgančios akys, buka nosis, prašiepti dantys, atrod÷, jis viską uostin÷ja ir palieka savo ženklus. Aš užkaičiau vandenį kavai, nusiprausiau, ap-sirengiau, pasidažiau, įjungiau muziką, užsirūkiau - v÷l tapau savimi. Tomas išsitrauk÷ iš švarko kišen÷s nedidelę plastmasinę gertuvę ir šliūkštel÷jo į kavą konjako (kitąsyk tai būčiau palaikius snobizmu). Negana to, iš kitos kišen÷s išsi÷m÷ juodą siuvin÷tą maišelį, kuriame buvo pypk÷ ir tabakas. Jam užsirūkius kambary pasklido malonus salsvas kvapas.

- Tavo kambarys šlykščiai perkrautas daiktais, - tai bu-vo pirmoji po ilgo uostin÷jimosi ištarta fraz÷, - jis bakstel÷jo pirštu į mano lovą: - O iš to kampo trenkia žmogaus prakaitu!

Mane net karštis išpyl÷, tai pasteb÷jęs Tomas lyg ir pasitais÷:

118

- Aš nesakau, Pelene, kad nuo jūsų trenkia prakaitu.

Sprendžiant pagal jūsų išorinius duomenis, šioje lovoje tikriausiai pabuvo ne vienas?

Aš klusniai linktel÷jau galva, o jis pl÷šriai sukikeno:

- Fantastika... - Ir nepakeisdamas intonacijos peršoko prie visai kitos temos: - Aš jau penkti metai kankinuosi jūsų Universitete. Sušnerkšta skyl÷, d÷stytojai visi ligi vieno

- bukapročiai, studentai iš viso fantastika! Bendras lygis -

tartum akmens amžiuje. Jautiesi nublokštas tarp ne-andertaliečių, kurie tvirtai įsitikinę, kad Ekleziastas - graikų

filosofas kaip ir Epiktetas. Toros neskiria nuo H. D. Toro, o Konfucijų su Helvecijum laiko tautiečiais!

Aš nor÷jau paklausti, iš kurgi jis nublokštas į tą „akmens amžių“, bet netur÷jau tam nei noro, nei j÷gų.

- Šiaip jau aš gyvenu tokiam sušnerkštam miesteliūkšty, net g÷da prisipažinti. Mano močia ten įsikūr÷ ankstyvoj jaunyst÷j, o dabar nebepaj÷gia skirtis su savo Eldoradu, ji mat - ginekolog÷ ir visos apylink÷s rūpesčiai gula ant jos netrapių pečių, na, ir kaip pati supranti, už tokias paslaugas atsilyginama - fantastika, ar ne?! Jei neištrūksiu į aspirantūrą Maskvoje, supūsiu vietos mokykloje, kraudamas į

jaunosios kartos galvas viską, kas papuola - pradedant gimtąja kalba ir baigiant fizika. O šiaip jau - man svarbiausia -

laisvalaikis, nes esu sumanęs tokį vieną dalyką, kuriuo ap-versiu pasaulį. Ir jei JIE ką nors išmanytų, skirtų man ištisą institutą su naujausia aparatūra, laboratorijom ir gausiu personalu, ką jau kalb÷ti apie pinigus... Tačiau kol kas tur÷siu kapstytis pats vienas, o taip - daug l÷čiau ir gyvenimo gali neužtekti, juolab kad mums kruopščiai, nuosekliai ir ne-gailint energijos yra ruošiamas karas. Fantastika, ar ne?!

119

Tomas ÷m÷ d÷styt savo teoriją, su kuria ruoš÷si „apversti visą pasaulį“. Aš mažai ką supratau, o kartkart÷m mane net perliedavo išgąsčio bangos, kad s÷džiu akis į akį su bepročiu.

Tomo teorija ap÷m÷ kalbos sritį ir, kiek man pavyko suvokti savo „vištos proteliu“ (jo fraz÷!), buvo maždaug tokia: visi žino, kad pasaulyje yra daug kalbų, tačiau žmon÷s, šnekantys skirtingomis kalbomis, mąsto maždaug vienodai. Tai įrodo galimyb÷ versti iš vienos kalbos į kitą bei žodynai, kuriuose gali rasti vienos kalbos žodžių atitikmenis kitos kalbos žodžiams.

Unikalių, tik tai vienai kalbai būdingų neišverčiamų žodžių -

n÷ra. (Fantastika, ar ne?!) Taigi viso šito priežastis aiški ir paskutiniam avigalviui - visi mąsto vienodai, žmogus prieš

sakydamas frazę apmąsto ją savo gimtąja kalba, o mintis kyla ne kurios nors kalbos žodžiais, bet universaliai. Tas universalumas yra užkoduotas skirtingiausių kalbų žodžiuose, taigi belieka įminti tą kodą, savotišką universalų minties ritmą, vienodą visoms kalboms, ir visi žodynai, vertimai, tokie marazmai kaip visokios esperanto, volapiukas, taps ne-bereikalingi. Tereikia patį pirminį žodžio variantą, jo esmę, šerdį, kvintesenciją ištraukti iš įvairių kalbų bei tarmių ap-valkalo - ir viskas! Tuo būdu galima sukurti universalias kondensuotas frazes ir jomis valdyti visą žmoniją, kaip kad darydavo senov÷s indai, viena fraze mantra (kurios veik niekad netur÷jo konkrečios prasm÷s, o tik atitinkamai išd÷stytų raidžių sąskambį), gal÷jo išžudyti visą armiją, numarinti neken-

čiamą valdovą ar išgelb÷ti nepagydomai sergantį. Kalba yra dovana, tačiau, patekusi į neišman÷lių rankas, ji nyksta kaip nedirbama žem÷... Tomas kalb÷jo ilgai, be galo daug, sud÷-

tingom, ilgom banguojančiom fraz÷m, ir tai, ką aš čia m÷ginau papasakoti, tik šeš÷lis jame kunkuliuojančios idée fixe.

120

O paskui Tomas pamat÷ mano galvūgaly kabančią Tavo fotografiją. (Nepyk, bet, atskyrus Povilą, aš išsididinau tik Tavo veidą.) Pašoko ir puol÷ prie jo. Man net dingtel÷jo, kad rengiasi nupl÷šti.

- O čiagi dabar kas tokioj altorin÷j vietoj, - sušuko jis šiep-damasis, - lyg ir matytas veidelis, - aš nukaitau, laukdama, kad jis tuoj Tave prisimins. (Pastaruoju metu man atrod÷, kad Tave pažįsta visi ligi vieno.) - Niekaip nepamenu...

Kažkoks futbolistas ar artistas, gal - bitlas? Aha, kažkoks bardas, ar ne? - Ir, pergalingai pliaukštel÷jęs sau per kaktą, pareišk÷: - Prisiminiau, - poetą, - ir padeklamavo: Умрешь , начнешь опять сначала , И повторится все , как встарь : Ночь , ледяная рябь канала , Аптека , улица , фонарь .

Prad÷jus jam deklamuoti, nusprendžiau, kad Tomas ap-sigavo palaikęs Tave Aleksandru Bloku, tačiau šiurpi ketu-reilio prasm÷ apie amžiną visa ko pasikartojimą privert÷ mane suabejoti - gal jis kalba apie Tave. Tačiau nuvijau šią mintį

šalin - jis negal÷jo Tavęs pažinti.

- Nejaugi Pelen÷ su savo išoriniais duomenimis nesugeb÷jo išsirinkti ko nors geresnio. Fantastika! Kurgi jūsų savigarba?

Aš netur÷jau j÷gų, kad jis iš manęs šaipytųsi. ömiau ruošti kokią kandžią, bjaurią frazę Tomui išvyti. Jis tai kaipmat pasteb÷jęs tar÷:

- Atsiprašau, kad tave įskaudinau. Iš pat pradžių ma-

čiau, kad tau prastai sekasi, ir nusprendžiau gelb÷ti, tik nežinojau - kaip. Man aišku tik tiek, kad negalima palikti 121

tavęs vienos. Tu ne itin kalbi - gal tik šiandien - taigi kalb÷t tenka man; jei aš porinčiau apie orą, savo diplominį darbą ir meilužes, tu v÷l imtum knaisiotis savy ir velniasžin prie kokių išvadų prieitum. Taigi belieka imtis opesnių temų, kurios vienaip ar kitaip išstumtų iš tavo galvos tai, kas privert÷ šįryt pusnuogę ir basą šliaužti viduriu kelio. Fantastika, ar ne?!

Tada aš jam viską papasakojau. Tomas manęs nesiklau-s÷, nors linkčiojo galva, nenuleisdamas švytinčių tamsių

akių. Man baigus, ÷m÷ paps÷t savo pypkutę ir kasytis pakaušį. Jaučiaus it pas gydytoją, kuriam išpasakojus savo b÷-

das, laukiu diagnoz÷s.

- Tau reikia išvažiuoti iš šito labirinto! Man toptel÷jo, kad jis tikrai skaito mintis.

-Turbūt atrodo, kad skaitau tavo mintis? Pasakodama savo istoriją, tu vis kaip mantrą kartojai: „Man reikia išvažiuot iš šito labirinto“. Puiku - važiuojam. Užkampy, kuriam gyvenu, yra daugyb÷ apytuščių namukų. Tiesa, vasarą juos užplūsta dum-blinų ežerų ir kancerogenų m÷g÷jai. Bet mano visagal÷ motuš÷

padarys blatą! Jei tik tavo kišen÷ leis, gali išsinuomot kambar÷lį

visiems laikams. Strawberry fields forever...

Aš krūptel÷jau.

- Manau, tau užteks trijų dienų pasiruošti kelionei? - Jis tai pasak÷ įsakmiai, kaip prieštaravimų nem÷gstąs gydytojas, siūlantis pacientui operaciją. - Čia aš s÷d÷siu ligi ket-virtadienio ir su savo asilu profesorium tarsiuos d÷l diplo-minio darbo, iš kurio jis sau pasidarys doktoratą. Kompilia-torius prakeiktas!

Taip, trijų dienų man pakaks. Prieš pab÷gdama labai no-r÷jau pasišnek÷t su Povilu, bet jis buvo išvykęs į gastroles. Ir vis tiek - aš Tave myliu!

122

Antra dalis

Šįryt gavau tavo laiškelį. Ataskaitą apie mudviejų praleistą naktelę ir apie Pab÷gimo planą. Labai įdomu! Tikrai, Povilas Aršauskas buvo teisus, šaukdamas, kad atsitiktinis atvirumas tas pats kaip ir atsitiktiniai lytimai santykiai. Bet savo išpažintis aš labai vertinu, tod÷l, keršydamas už tavąsias, papasakosiu apie save.

Nežinau, kaip tau patinka tokia aplinka ir išpažinties forma, bet man tai - tikras kaifas! Kai aplinkui daug žmonių, aš m÷gstu šnek÷tis su tais, kurių n÷ra šalia. Visokiuose su-mautuose pobūv÷liuose, „plotuose“, išgertuv÷se aš įsitaisau kokiame nors jaukiame kampe, nuo alkoholio mano vidi-niam balsui atsiriša liežuvis ir pasipila srautas savianaliz÷s.

Aš nem÷gstu šnek÷tis pats su savimi ir nepakenčiu girtų

atsiv÷rimų plekšnojant kokiam kretinui per petį: „Et, seni, na tu mane supranti...“ Tikriausiai pasteb÷jai, kad lengviausia bendrauti su įsivaizduojamu pašnekovu, kuris kantriai klausosi, viskam pritaria, o jei ir prieštarauja, tai tik iš anksto žinodamas argumentus, kuriais jam atsikirsi. Na, tiek to, pradedu nusikalb÷ti, matyt, per daug išg÷riau. Drybsau ant 123

sofos eiliniam sušiktam pobūvy. Eltonas Džonas dainuoja kažką pusiau migdančio, pusiau varančio iš proto. Noriu pasišnek÷ti apie tai, kas mudviem nutiko prieš kelias dienas... Gerai? Aš... (Ak velniava, tie idiotai, pasteb÷ję mano palaimingą vienatvę, svied÷ man kažkokią mergaičiukę, laimei, nesunkią, nes ji užvirto tiesiai ant manęs, visiems aplinkui žvengiant ir žviegiant:

- Gedui reikia mergait÷s, nes baisu žiūr÷ti, kai toks žavus berniukas drybso sau vienas nuobodžiaujančiu snukiu!

- Tau, Gediminai, - šviežiausias kąsnelis...

- Balius - ne balius, jei Gedas - vienas; kiek prisimenu, jis visada su kuo nors myl÷davosi!

Aš s÷duosi, mergait÷ taip pat, jai kokie trylika metų -

velniasžin iš kur ji atsirado mūsų kompanijoj. Jos labai šviesūs tiesiu sklastymu perskirti plaukai, žalios, apgirtusios, tingiai mirksinčios akys, reklaminiai dantys... Aš ją apkabinu, o ji visa įsitempia, lyg ruoščiaus daryt kažką skausmingo, bučiuoju į skruostą, švelnų ir kvepiantį, ji staiga atsipalaiduoja, glaudžiasi ir deda galvą man ant peties. Ji netrukdys mudviem kalb÷tis. Girdžiu kažką sakant:

- Na va, Gedas jau bučiuojasi, vadinasi - balius vyksta kaip reikia!)

Taigi, kas atsitiko, aš suvokiau tik perskaitęs visus tavo laiškus. Pradžioje niekaip nesupratau, ko tau iš manęs reikia

- tikrai esu klaikiai nenuovokus. Vos grįžus į Vilnių mane apniko baisiai nemalonus jausmas - lyg būčiau patekęs į

pinkles ar spąstus, tačiau n÷ galvon nešov÷, kad d÷l to kalta tu. Tik pamatęs tave autobusų stotel÷je išgirdau kažkokį

klanktel÷jimą it užsitrenkus durims, nusileidus narvo gro-toms ar užsivožus dangčiui. Sutikęs tavo skvarbų, tiriantį

124

žvilgsnį, supratau, kad visi tie nemalonūs pojūčiai, it milži-niškų vabalų spiečius sūkuriavę aplink mano galvą, nedavę ramyb÷s dieną ir pl÷šę iš miego naktį, - tavo darbas. Apsimečiau nekreipiąs į tave n÷ mažiausio d÷mesio ir užsi÷miau kažkokiom neaiškios paskirties mergait÷m, nepamenu, kuo jos save laik÷ - grinvičpank÷m, ekstrasens÷m ar vegetar÷m.

Bet greitai prisikniedijai tu, puolei su tokia j÷ga, kad mane net šiurpas ÷m÷ kr÷sti. M÷ginau sp÷lioti - kas gi atsitiko: meil÷ iš pirmo žvilgsnio? Nelemtas panašumas į Aleksandrą Bloką? O gal... (Ak, mano šviesiaplauk÷ merguž÷l÷ įsi-smagina ir abiem rankom apsiveja man kaklą, aš ją bučiuoju į

lūpas, ji v÷l visa įsitempia nelabai žinodama, kaip reaguoti, man juokingas ir fainas tas jos nemok÷jimas...) Tai va, kurgi mes sustojome? Aha! Kiekvienąsyk tau pažvelgus mane užplūsdavo kažkokios juodos, tirštos, svilinančios bangos, sukeliančios neaiškų silpnumą visam kūne, pats sau sp÷liojau - išgąstis tai ar geismas. Atvirai sakant, man tu visai nepatikai, tačiau su mano kūnu kartais d÷davosi keisti, visiškai nepriklausomi nuo sąmon÷s, valios ir proto dalykai.

Aš net kiek apsiraminau, nusprendęs, kad viso labo -mano ištvirkęs kūnas geidžia tavęs, o aš jam neleisiu šitos pramogos. Na, bet aš v÷l nusikalbu. Taigi su tavim šneku-

čiavom÷s. Apie karą: ak, po velnių, kuo gi jiems užkliuvo ši pasiutusiai graži planeta, viskas daroma, kad tik ją sunaikintų!.. Apie parapsichologiją: ak tas Stivenas Kingas - kietas vyrukas; ir sugalvok tu man - pirokinez÷!.. Nuo kalbos apie parapsichologiją mano girtoje galvoje net šm÷stel÷jo mintis, kad tu - koks vampyras ar zombis, pasiruošęs nu-siurbt mano dvasinę energiją, apkandžioti aurą, iškr÷st dar kokį nešvarų, mums, paprastiems mirtingiesiems, nepriei-125

namą triuką (neseniai buvau prisiklausęs panašių istorijų

atitinkamuose pseudomenininkų, užsiimančių „dvasine karjera“, sluoksniuose). Aš net ÷miau karštligiškai naršyt po savo vis labiau ir labiau svaigstančią galvą, nes÷kmingai m÷-

gindamas prisimint, ką gi reikia daryt ištikus tokiai nelaimei (užpuolus zombiui, ar kaip ten dainuoja „Antis“), aha, štai taip sunert pirštus, sudaryt aplink save neperžengiamą ratą...

Tačiau visos tos pastangos baig÷si juoko priepuoliu -

kvatojau ligi ašarų. Mudviejų pokalbis tęs÷si kaip dera.

Persimet÷m į Rytus; aha, vienoje Tibeto dvasin÷je akademijo-je prieš duodant diplomą studentai šlapiais marškiniais iš-

metami į sniegą ir, jei savo vidin÷s energijos d÷ka nesugeba išdžiūti, vietoj diplomo tegauna plaučių uždegimą, taip taip, mergyte! Kundalini energija pereidama plaučių centrą su-mažina kūno lyginamąjį svorį, ir gali sau vaikščiot vandeniu, pereidama sparnų centrą nugaroje, susijusį su saule ir priklausantį nuo jos traukos, padeda pasiekti levitaciją; taip taip, skraidyk į sveikatą! Ta pati srov÷ eidama per smegen÷lių

centrą išvysto aiškiaklausą, o per trečiąją akį, choho -

aiškiaregystę ir telepatiją! O dervišai per vieną savo orgiją Baden Badene sumet÷ butelius į laužą, o paskiau, vaje vaje, plikomis rankut÷mis lipd÷ skulptūr÷les iš lydyto stiklo... Taip šnekučiuojantis mane ap÷m÷ visiška ramyb÷, supratau, kad tu - tokia kaip ir visi, neatskirianti pelų nuo grūdų, visiškai praradus pusiausvyrą savo ir pasaulio chaose. Tod÷l tu man labai labai artima ir aš nusispjoviau į visus savo idiotiškus įtarin÷jimus, klausimus - kas tu, iš kur tu, kod÷l tu ir kam aš tau reikalingas... (Mano trylikamet÷ sukaupus drąsos švelniai lūpomis liečiasi prie mano lūpų, nors bučiuotis bijo.

„Mažyte, - sakau, - nebijok, nuo tokių dalykų vaikų neat-126

siranda“, - nusprendžiu užsiimt ja kaip reikiant, bučiuoju, o ji šnabžda: „Ne, ne, nereikia, nenoriu“, - nors, žinoma, -

nori, stipriau ir stipriau glaudžiasi prie manęs purtydama galvą ir laukdama, kol v÷l susirasiu jos lūpas...) Matai, šįsyk mudviejų pokalbį vis pertraukia. Viskas baig÷si tuo, kad mes susiradom pal÷pę ir puikiai pasimyl÷jom.

Tikrai puikiai, net nemaniau, kad taip išsyk susigrosim, lyg būtume kartu nugyvenę mažiausiai metus. O kai mudu galų

gale užmigom, atsitiko keistas dalykas. Aš sapnavau kaip visada painiavą, tik staiga mane pagavo nemalonus jausmas, lyg krisčiau iš milžiniško aukščio, net ausis užgul÷ ir sualm÷jo paširdžiuose - taip būna l÷ktuvui patekus į oro duobes. P÷dom pajutau žemę, atrod÷, tartum aš iš mane supančios erdv÷s būčiau nuleistas į kitą. Apsižvalgiau - stov÷jau kalnų kelyje, aplinkui augo raudoni medžiai, ir visa, kas šiaip jau priklauso nuo chlorofilo ar kokio kito velnio, ir yra žalia, buvo raudona. Raudoni medžių lapai ant įprastai rudų, pilkų, juodų šakų, raudona žol÷, raudoni levandų, v÷drynų, katil÷lių, cikorijų, sinavadų stiebeliai, raudonos samanos ant akmenų, raudoni, uolas apraizgę, apkibę violetin÷m uogom vijokliai. Anaiptol tai nebuvo jaukus ir šiltas rudens raudonis. Toji ryški, aitri spalva skamb÷jo it mil-

žiniškas varpas. Man ÷m÷ gelt akis. Supratau, kad tai- sapnas, tačiau - ne mano. Tai buvo tavo sapnas! Nežinau, kaip aš tai suvokiau. Na, gal ir nieko keisto, kad pasijutau atsidūręs tavo sapne, juk net juokinga būtų girtis, kad, įžengęs į

svetimą kambarį, supratau, kad jis ne mano... Taip anali-zuodamas aš galutinai nusišnek÷siu! Taigi stov÷jau kalnų

kely, kažkod÷l - basas, nors nepakenčiu vaikščiot asfaltu ne apsiavęs... Ūmai pro šalį pra÷jai, praskriejai, praslydai tu, 127

į mane n÷ nepažvelgus. Ko gero, tu manęs n÷ nesapnavai, aš buvau visai pašalinis steb÷tojas. Nusekiau tau iš paskos, galvoje kliunks÷jo. Pri÷jus prie stataus skardžio pažvelgei žemyn, mane pagavo kažkokia tik sapnuose esanti j÷ga ir nusvied÷ šalia tavęs; man net silpna pasidar÷ - apačioje žioj÷jo praraja, gilus tarpeklis raudonomis, iki juodumo nu-svilusiomis žol÷mis apž÷lusiu dugnu, nuklotu sumaigytom, sutraiškytom, sumaitotom mašinom, kurios dar rūko, lyg būtų ką tik ten nugarm÷ję. Tu ÷mei leistis žemyn stačiu kaip siena šlaitu. Kažkokia j÷ga mane blošk÷ į šalį tiek, kad gal÷jau į tave pažvelgti iš tolo; atrodei lyg mus÷, galinti ropin÷ti sienomis ir lubomis. Aš tarsi kokioj nematomoj, neapčiuo-piamoj kabinoj leidaus šalia. Tu pasiekei žemę, nušokai į

raudoną žolę lengvai ir grakščiai, net kelissyk pakildama aukštyn, kaip kamuolys. Man nusileist nepavyko, šlumšte-l÷jau sunkiai ir skaudžiai, nuo padų visą kūną nudieg÷ stipri elektros srov÷. Tu, kas žingsnis pakildama virš žem÷s, ÷jai tarp sulamdytų, aprūdijusių, beformių, gličiais raudonais pe-l÷siais apneštų mašinų, kartkart÷m visai pradingdama guma ir svilinta m÷sa atsiduodančiuos dūmuos. Aš vos sp÷damas, svaigstama galva, dusdamas slinkau tau iš paskos. Pro išdaužtų langų kiaurymes, sulamdytas dureles, stoguose, dugnuose, šonuose žioj÷jančias skyles tu įd÷miai apžiūrin÷jai kiekvienos mašinos vidų. Staiga tavo drabužį prispaud÷

nuo nesamo v÷jo gūsio užsitrenkusios durel÷s, tu nepaprastai lengvai iš jo išsin÷rei ir nužengei toliau - nuogut nuogut÷l÷. Tavo baltas drabužis ÷m÷ plaktis nesamame v÷jy (nejud÷jo n÷ vienas raudonas lapelis) sukeldamas nenusakomą kraupų gaudesį. Ūmai supratau, kad tą pratisą klaikų garsą sukelia tavęs link lekiantis plokščias, saul÷je 128

švytintis kūnas. Ištiesei abi rankas, ir jis nusileido į tavo delnus, skardžiai barkštel÷jęs. Pakilęs tiesiai virš tavęs, ap-

žiūr÷jau tą blizgantį daiktą - tai buvo apvalus varinis pa-d÷klas gausiai kalin÷tu, inkrustuotu brangakmeniais pakraščiu.

Pasigirdo šniokštimas, lyg kilus labai smarkiam v÷jui, prapliupus liūčiai ar pasipylus krušai, ir visa tai, kas buvo raudona (o prival÷tų būti žalia), nusidaž÷ juodai. Tada tu atidarei sausai pokštel÷jusias vienos mašinos dureles ir pažvelgei vidun. Iš mašinos iššoko mažas apdriskęs berniūkštis ir nesidairydamas į šalis nurūko juoda pieva, kuo toliau, tuo garsiau treps÷damas basomis p÷domis. Stulbinamai greit jis išnyko už horizonto, bet dar ilgai skard÷jo jo smulkių

žingsnelių aidas. Užsižiūr÷jęs į tą keistą vaiką nepasteb÷jau, kaip tu kažką ištraukei iš mašinos, pad÷jai ant pad÷klo ir uždengei purvinu alyvuotu skuduru. Man v÷l ÷m÷ alm÷ti paširdžiuose, užgul÷ ausis, supratau, kad tuoj būsiu ištrauktas iš tavo sapno. Mane ap÷m÷ klaikus noras išvysti, ką gi tu turi ant to pad÷klo, tačiau nenumaldoma j÷ga ÷m÷ kelti aukštyn, aš v÷l atsidūriau tiesiai virš tavęs, tas pats smarkus v÷jas nutrauk÷ alyvuotą skudurą. Aš išvydau ant to spinduliuojančio pad÷klo gulinčią savo galvą. Sutikau pašaipų

savo paties akių žvilgsnį, tu taip pat pažvelgei aukštyn. Aš

klaikiu greičiu l÷kiau į viršų, sukeldamas uraganą, kuris pl÷š÷

juodus lapus, su šaknim rov÷ juodas žoles, samanas ir lauž÷

juodus krūmus, skaudžiai, prarausdamas skylę į kažką trenkiaus, ir viską užliejo gliti šilta pilkuma. Mane pažadino negarsus tavo šūktel÷jimas - matyt, atsitiko kažkas klai-kaus su mano galva. Tu pabudai ir kurį laiką gul÷jai nejud÷-

dama, kaip dažniausiai daro žmon÷s, išsikapstę iš košmaro.

Pamaniau, kad jei jau taip abu išsyk pabudom, ne pro šalį

129

būtų ir pasimyl÷ti, bet prisiminęs savo galvą ant išpuošto pad÷klo, nemalonias, visą savaitę mane persekiojusias nuojautas, nusprendžiau apsimesti miegantis. Aš... (ak, mano trylikamet÷ glaudžiasi švelniai ir patikliai kaip nuskriaustas vaikas, net atsega viršutinę mano marškinių sagą, pirštų

galiukais braukia man per kaklą, visa virp÷dama). Tai va, aš nebepaj÷giau užmigt, tu - taip pat: varteisi ir dirsčiojai į

laikrodį, kartkart÷m tyliai vaitodama. Galų gale atsik÷lei ir

÷mei paskubom rengtis, žvilgčiodama į mane. Išeidama pa-bučiavai mane į kaktą ir galvūgaly pad÷jai kažkokį juodą paketą - tai buvo tavo laiškai... (Aš siūlau savo mažylei nusivilkti megztinį ir pats atsisegioju marškinius ligi galo, ji su siaubu spokso į mane, it būčiau išsirengęs nuogas ir dabar riaumodamas pl÷ščiau nuo jos drabužius, tvirtai nusprendęs prievartauti. Imu jos ranką, bučiuoju visus pirštus iš

eil÷s, mergait÷ kikena, kaipmat nusimeta megztinį ir lieka tik su apatinuku, aš sakau: „Na na, vaikeli, taip mes per toli nueisim...“)

Tavo laiškai, lyg fotopopierius sud÷ti į juodą, šviesai ne-pralaidų maišelį, atrod÷ kraupiai. O dar tas šalia prid÷tas raštelis: „Perskaitęs - sudegink!“ - tau gi ne penkiolika metų!

Man išeinant visa kompanija knark÷, slinkau skabydamas kolektyviai individualias g÷rybes - braškes, kultūrines žemuoges, pusžalius serbentus - ir sukau galvą - ką gi man, po velnių, daryti su tavo laiškais? Skaityt - neskaityt, iš-

mest šiukšlių d÷ž÷n, pad÷t vidury kelio - tegul skaito kas netingi ir džiaugiasi! Kažkokiam sodo kampely, apž÷lusiam geltonai žydinčiais, aitriai kvepiančiais krūmais, radau ap-leistą šašlykinę, prikrautą sausuolių. Susikūriau ugnelę ir

÷miau skaityt. Tavo lygus, tvarkingas, moksleiviškas raštas 130

mane erzino. Perskaitytus laiškus, kaip ir liepei, mečiau į

ugnį - pasiutus romantika! Jei tau dar kada papasakosiu apie savo gyvenimą, įsitikinsi, kad jame daug tokių scenų -

tarytum romane, rašytam sentimentalios, isteriškos senmerg÷s, laikančios save Dostojevskiu.

(...mano trylikamet÷ per visą vakarą pramokus bučiuotis jau pradeda kaisti, velniasžin, ką reik÷s su ja daryt? Šalia pris÷da jos drauguž÷, akiniuota, riebaluotais plaukais -

amžinai atstumtosios tipas - ir šnabžda šnairuodama į mane:

„Grąže, einam iš čia, geruoju tai nesibaigs...“ Aš vienu grakščiu mostu nutraukiu jai akinius (niekada nemaniau turįs tiek mitrumo) ir bučiuoju. Vargš÷ taip išsigąsta, kad net man pačiam darosi nejauku, sakau: „S÷skis, vaikeli, čia, galiu užimti jus abi iš karto“. Ir, ką tu pasakysi, ji s÷dasi šalia, šnypštel÷jus Grąžei: „Pasitrauk truputį“, - nors mirk iš

juoko.

Atvirai

šnekant,

jaučiuosi

kaip

didžiul÷s,

superdarnios šeimos galva, su savo atžalomis žiūrintis televizorių, įdomu, koks metų skirtumas tarp manęs ir jų -

šešeri, septyneri, aštuoneri? Grąž÷ staiga pareiškia: „Eik sau viena namo, Laima!“ - ir puola labai neįgudusiai, tačiau -

karštai ir nuoširdžiai mane glamon÷t. Amžinai atstumtoji Laima, pasi÷musi savo akinius, išk÷blina. Na, negaliu gi aš

patenkint visų iš karto...)

Ugnis buvo silpna, malkos - dr÷gnos, tačiau tavo laiškai deg÷, veikiau juodo, virsdami absoliučiai nepatvaria substancija, akimoju. Skaitydamas užtrukau kokias dvi valandas, laužas geso, žarijos skleid÷ keistus skambančius garsus, atrod÷, lyg kažkur čiurlentų vanduo, kas tryptų kojomis ploną, tik užsitraukusį ledą ar skaldytų varveklius. Tai va, tavo laiškai man labai nepatiko, nes atsidav÷ viskuo, kas mane 131

ypač erzina: „Atminimų“ sąsiuviniais, melodramomis, paviršutiniška isterija, egoizmu visur - net meil÷je, visišku ne-supratimu, kas esi tu, tave supantys žmon÷s, pasaulis. Negaliu pakęst viso to, kas man taip būdinga! Pusę dienos po tų laiškų skaitymo jaučiausi šlykščiai. Tie laiškai buvo rašyti ne man, tu juos adresavai pati sau. Tiek jau to, šiais laikais populiarūs tokie triukai - laiškai į niekur, laiškai danguje, laiškai pirmu pasitaikiusiu abonentų knygut÷s adresu, laiškai, m÷tomi pro langą atsitiktiniams praeiviams, -

kiekvienas gelb÷jasi kaip išmano. Mane įsiutino, kad tu visą laiką melavai. Melavai sau! Negaliu pakęst melo jau vien d÷l to, kad pats dažnai užsiimu šiuo dvasiniu onanizmu -

šlykščiai skamba, ar ne? Ir yra šlykštu! Melavai jau nuo pat pradžių - skiesdama apie savižudybę. Aš pakankamai pa-dirb÷jau sanitaru beprotnamiuose ir žinau, kas tai yra suicidin÷ tendencija: tie, kurie daug pliurpia, n÷ velnio sau ne-pasidaro, žudos tyleniai ar net - linksmuoliai. Na, biesas nematęs visų šitų populiarių teorijų! Tik vieną dalyką tu pasakei teisingai - kad esi riba tarp dviejų pasaulių; mudu sud÷jus į krūvą išeitų galingas pleištas visumai skaldyti! Taigi tu tomis savo išpažintimis man absoliučiai sušikai nuotaiką, ir ne šiai vienai dienai, o - ilgam. Vargšas vargšas Povilas, kasvakar tokiom išpažintim verste užverčiamas!.. Aš net nor÷jau nueiti pas tave ir viską išd÷ti tiesiai į akis. O

paskui supratau, kad to tu tik ir lauki... Šiaip ar taip, nieko nepakeisi - nei tavęs, nei manęs, nei visos tos koš÷s, kurią užvirei tu, o sr÷bti turiu aš. Aš nebenoriu, nebegaliu. Pavargau nuo visų šitų nesąmonių! Aš noriu užsiimti kuo nors kitu: gali sprogti iš juoko - ruošiuos stoti į mediciną ir būti psichiatru, noriu būti reikalingas žmon÷ms - juokis juokis -

132

aš nekaltas, kad viskas, kas rimta, tiek nusivalkiojo ir skamba bjauriau už keiksmažodžius! Aš pavargau nuo tuštumos, besaikio nieko neveikimo. Bjauru, kai žaidžiama žodžiais, daiktais, žmon÷mis, ginklais, gamta, gyvenimu! Aš pavargau nuo netiesos, netiesos, netiesos!

Kurtinantis juokas - še tau! Pasirodo, pastarąją frazę aš

užblioviau garsiai - ką gi, aš visų paslaugoms - tegu links-minasi! (O mano mergyt÷ spokso į mane savo žaliomis akimis, kuriose tvenkiasi ašaros, ir klausia: „Kod÷l?“ Aš stojuos ir sakau: „Pakaks, eime iš čia“. - „Kod÷l“, - v÷l lemena ji sverd÷dama į šonus. „Pakelk rankas“, - sakau ir užvelku jai megztinį, perbraukiu ranka per plaukus. „Užsirišk ką nors ant kaklo, nes mama, pamačius m÷lynes, įtars ką nors negera“, -

patariu. Mudu išeinam, ant laiptų ji staiga puola verkt, už-

tveria kelią, veidu įsikniaubdama į mano nutrintą striukę.

Velniava kažkokia. „Kod÷l mes iš÷jom?“ - kūkčioja ji.

„Kod÷l tu sakai - netiesa?“ - klausia ji lūpomis paliesdama man skruostą. Visa tai darosi nebepakenčiama! „Nejau pati nesupranti?“ - aš visai suglumęs. „Ne, juk mums buvo taip gera“, - lemena ji. „Nekvailiok, nekvailiok, po velnių!“ - tempiu ją už rankos laiptais, ji spiriasi, o aš skan-duoju: „Visa tai netiesa, mūsų girti bučiniai, girtos glamon÷s, atsitiktinis susitikimas!“ - nebežinia kam - tau, sau ar jai. Ji man spaudžia ranką ir maldauja: „Nepalik, nepalik manęs!“ - aš sustabdau taksi, duodu jai pinigų, sakau: .Vaikeli, važiuok namo pas mamą, išsimiegok, rytoj viskas atrodys kitaip“, o ji krinta ant kelių ir, apkabinus mano kojas, vapa: „Nepalik manęs“, - tikras pragaras! D÷mesio, aš v÷l tampu to sumauto romano mirštančioms iš nuobodulio namų

šeiminink÷ms herojum: m÷ginu ją kelti, bet gudri mer-133

gait÷ atsipalaiduoja, tapdama sunki it pelų maišas. „Tu geriausias žmogus pasauly, tu geriausias žmogus pasauly“, -

šnabžda springdama ašaromis. Taksistas atsisuko ir, kvailai išsišiepęs, reikšmingai man mirkčioja, o ji tęsia: „Aš atsi-minsiu tave visą gyvenimą, tikrai visą gyvenimą, aš nemaniau, kad pasauly dar yra tokių gerų žmonių!“ Mano kantryb÷ ūmai trūksta, aš ją j÷ga įgrūdu į mašiną (dirbdamas sanitaru dar ne tokius triukus atlikdavau), užtrenkiu dureles ir tekinas pasileidžiu tuščiomis, it bergmaniškam sapne, gatv÷mis. B÷gu namo, pas mamyyytę ir t÷-t÷-tu-ką, ten, jaukiame šeimos židinyje, manęs laukia tikros linksmyb÷s, ge-riausiam žmogui pasauly likimas nieko negaili, ar ne?! Kada nors gal÷sim pasišnek÷t apie mano vaikystę, t÷velius ir kitus mažmožius, pasak autoritetų, formuojančius (ir griaunančius) žmogaus asmenybę.)

Tiesą sakant, nemaniau, kad dar kada teks su tavim taip šnek÷tis. Nors, sprendžiant iš tavo užmojų, neatrod÷, kad taip lengvai nustosi man rašius. Šį - paskutinį tavo laišką -

skaitau dar ir dar, ir dar sykį. Vis m÷ginu įmint - ar būčiau gal÷jęs ką nors pakeist tavo gyvenime. Juk nemyl÷jai manęs, nemyl÷jai. Nors kartojai kaip nevykusį burtažodį, bej÷gį

užkalb÷jimą, maldą nesančiam dievui: „Aš myliu, myliu, myliu Tave“. Velnias, pradedu net kalb÷t tavo intonacijom.

Taip, tu nieko nemyl÷jai. Uždegu žvakę, nes kaip ir visi idiotai dievinu romantiką, ir skaitau dar sykį:

„Rašiau, kad Tomas man dav÷ tris dienas susiruošt. Tas tris dienas gyvenau apimta siaubo ir vilties, kad Tu manęs ieškosi ir rasi, nors neatsakin÷jau į telefono skambučius ir niekam neatidariau durų; Tu gal÷jai įlipti pro langą, balko-134

ną, ak - kaip tik nori... Tačiau Tu nepasirodei, ir prieš pat išvažiuojant man v÷l pasidar÷ pragariškai liūdna. Aš vis vien myliu Tave, Gediminai!

Dabar aš esu visiškai viena svetimam mieste, pro mano šalto tuščio kambario langus matosi begaliniai meldynai, kurie nuo daugyb÷s paukščių atrodo pražydę milžiniškais baltais žiedais.

Kasnakt aš sapnuoju vieną ir tą patį sapną, kaip tekina lekiu, veik skrieju laužydama akinamai raudonus meldus, visai netik÷tai atsitrenkiu į Tave, o Tu apkabini mane ir bučiuoji, aš dejuoju: „Man labai labai bloga“, - o Tu atkerti:

„Nemeluok, tai man labai labai bloga“, - ir aš imu slysti Tau iš rankų, tapus kažkokiu skysčiu, perregimu it vanduo...

Paskui viską aplinkui užlieja geltona spalva, manęs neb÷ra, o Tau ant galvos nutupia didžiulis tamsiai žalias paukštis švytinčiomis akimis. Tavo kūnas nuo jo svorio ar smūgio staiga ima skilti; nuo pat viršugalvio visas sueiž÷ji ir pradedi trup÷t smulkiom šuk÷m, kurios lekia į visas puses tarsi sviedžiamos išcentrin÷s j÷gos, be garso, geltonai švyt÷damos blausioje prieblandoje...

Tomas mane lanko retai, nors aš su siaubu jaučiu, kad pradedu prie jo prisirišti. Aš jam nereikalinga, pačią pirmą mūsų pažinties dieną jis pareišk÷, kad ieško moters, kuri visą gyvenimą klūpotų prie jo kojų, nepakeldama galvos -

tik virtų, skalbtų ir gimdytų vaikus (berniukus!). Ir visa tai atliktų jį dievindama. O Tomas patyliukais ruoštų pasauliui perversmą. Aš žinau, kad užtektų man truput÷lį atsipa-laiduoti, tapt nebe tokiai budriai, ir aš pasidaryčiau nuo Tomo priklausoma, gal net jį įsimyl÷čiau. Tereikia atsigult ant grindų, įsijungt radiją ir apsiverkt, laikant delną virš

135

degančios žvak÷s. Aš myliu Tave, Gediminai, ir kartais jau-

čiuos lyg visiškai tuščias indas, nes visa, kas manyje buvo, yra paaukota Tau, kitiems nebeliko nieko, net neapykantos.

Aš myliu Tave, ir tai - mano tvirtyb÷. Tomas kartais ima abiem rankom - tartum nor÷damas sutr÷kšti man galvą ar pademonstruot kokius savo ekstrasensinius geb÷jimus -

spaudžia mano smilkinius, spokso man į akis ir šnabžda:

- Na, pasakyk, pasakyk gi, kur tavo j÷ga? Niekada nesu matęs tokios pasiutusiai tvirtos bobos, kita tavo vietoj jau seniai būtų kuoktel÷jus. O tu - laikais; už ko, po velnių, pasakyk, kaip?

O paskui jis pl÷šriai šiepiasi ir galiausiai kvatoja taip, kad, rodos, visi menko mano kambario daikteliai ims irti ir dužti.

Jis š÷lsta, nes negali manęs įminti, atsp÷ti mano jautriausių, švenčiausių vietų, kurių nežinodamas, negali manęs sutrypti.

- Tu dar verksi, Pelene, kruvinom ašarom, kad nepaisai mano patarimų, - riaumoja jis, - moters vieta - vyrui prie kojų; tūnoti sau, knaisiotis savo mažuose darbeliuose ir n÷

mur mur, jokių apsimetin÷jimų laukine kate, laisva ir ne-priklausoma. Fantastika! Tiesiog juokinga žiūr÷ti: pati sau ponia, tik pamanykit, nepriklausomoji su pragaru širdy!

Cha, manai, nematau? Susikūrei dievuką ir meldies patyliukais, paslaptį saugai, naivuol÷! Man nusispjaut, puikiai žinau, kad kalbomis Dievo nesunaikinsi. Reikia naikint tuos, kurie jam meldžiasi, - jis griebia mane už kaklo, - kaip kad padar÷ ponai kinai Tibete - velniop keliolika tūkstančių

vienuolių per vieną naktelę, keliolika - per kitą. Fantastika!

Rusijoj tokias kaip tu vadino klikušom. Niekam į galvą 136

neateidavo jų gail÷t. Aptvatindavo gerai lazda, ir tvarka, visos manijos išdulk÷davo.

Tuo jis ir užsiima kiauras dienas - plaka mane žodžiais ligi ašarų, ligi kraujo, ligi pasiutimo. O kai nebepadeda jokie žodžiai, jis paprasčiausiai pradeda daužyt mane per veidą.

Laužt rankas. J÷ga klupdyt ant žem÷s. Ir kai aš iš paskutiniųjų

stengiuos į tai nereaguot, jis r÷kdamas: „Prakeikta mazochist÷, iškryp÷l÷!“ - išlekia trenkęs durim. Man čia taip negera! Na, dar vienas, pats paskutinis burtas iš Tavo „M÷-

nesienų kolekcijos“: „...ir išmet÷ žem÷ vaiko lavoną, m÷nesienos nutviekstą figūrą, kuri l÷tai atsiskyr÷ nuo mano šeš÷lio, sulaužytom rankom prasmego akmenų verpete lyg pūkin÷...“

Aš jau žinau, ką man reikia daryti. Tik noriu sugrįžt į savo miestą. Į Tavo miestą. Į Vilnių. Kaip keista, kad jau - ruduo!

Myliu!“

Kai žvak÷s liepsna lyžteli popieriaus kraštelį ir šliaužia vis greičiau, vis godžiau rydama tavo žodžius, nebandau jos stabdyt. Man n÷ nekeista, kad tas tavo Paskutinis Laiškas taip staiga užsideg÷... Taip, aš niekuo nebūčiau gal÷jęs tau pad÷t. Šįryt, kai paskambino tavo Šeš÷lis ir pasak÷: „Ar žinai, kad Anita iššoko iš devinto aukšto? Per savo gimtadienį!

Tiesiog svečiams ant galvų. Šak÷s! Ir - s÷kmingai. Vakar palaidojom“, - man iš rankų iškrito telefono ragelis. Lyg dar būtų įmanoma kažką pakeist - tavy ar many... Puoliau ieškot to Paskutiniojo Laiško, kurį gavau prieš m÷nesį.

Juokinga būtų dabar sakyt, kad nevert÷jo tau šito daryt.

Savižudyb÷ - amžinas atsakymas į laikiną klausimą. Matai, kaip praskydau? Aš net s÷duos prie stalo, imu popieriaus lapą ir pradedu tau rašyti.

137

Vaikystę prisimenu labai miglotai, bet nešioju ją savy kaip šerdį, savo mikrokosmo epicentrą, aplink kurį sukasi visi kiti įvykiai, ir man atrodo, kad tuomet aš buvau mažiau atitrūkęs, atitolęs nuo... esm÷s (kaip visada nerandu tinkamų

žodžių). Prieš mano akis tirštoj tamsoj išnyra vaikyst÷s akimirkos, apšviestos tai saul÷s, tai m÷nulio, tai žvak÷s, tai žaibo, tai kažkokios nenusakomos, tartum senuose, baigian-

čiuose visiškai pajuosti paveiksluose, šviesos. Štai rytas, aš

guliu lovoje, o senelis kuria krosnį, kuri, įsidegus liepsnai, ima dund÷ti tarytum traukinys, nešantis mane į tolimiausias šalis, kur visos būtyb÷s - žmon÷s, paukščiai, žv÷rys, net augalai - skraido, nešamos skaisčiai žalių sparnų... O štai Jonin÷s, aš ir mano draugai, visi aliai vieno s÷kmingai suradę paparčio žiedus, labai primenančius naujametes dovan÷les (saldainiai, žaisliukai, riešutai, varpeliai, žvakut÷s), klausom÷s paslaptingo vos rusenančių žarijų skamb÷jimo, lyg vandens čiurlenimo per akmenukus ar lūžtančio ledo žvangesio, kažkam pagaliu daužant varveklius ar šokin÷jant ant ką tik užsitraukusios balos (apie tai aš jau tau pasakojau).

O štai mūsų namuose dingo elektra, ir visur uždegtų žvakių

liepsnel÷s krūpčioja negirdimos muzikos taktu, viską aplinkui užliedamos tirštais, veik apčiuopiamais lyg kinų

teatre šeš÷liais, aš puolu į ašaras v÷l įsižiebus elektrai (tai man atrodo taip pat žiauru, kaip nutraukti pasakojimą pačioj įdomiausioj vietoj ar vandeniu užpilti gražiai įsiliepsnojusį laužą)... V÷linių vakarą aš su mama einu į kapines, kurios, mirg÷damos daugyb÷s žvakučių žiburiais, atrodo kaip milžiniškas tylus, liūdnas miestas, ir man verkiant nesinori išeit... O štai v÷l žvakut÷s, mažyt÷s, baltos, tvarkingu rateliu surikiuotos ant torto aplink skaičių „5“, sud÷liotą iš juo-138

dųjų serbentų; apvalus stalas, n÷rinių stalties÷, iš kurios kutų

mano draugai ir draug÷s, prieš sakydami eil÷raščius, susi-sarmatiję pina kaseles ar raišioja mazgus; groja muzika...

Muzika - didžiausias mano vaikyst÷s, o ir viso likusio gyvenimo, stebuklas, kurio paslapties aš neįminiau nei tada, nei dabar. Aš nenoriu jos įmint, lygiai kaip nesistengiu sužinot medžio augimo paslapties, nors tikriausiai iš botanikos vadov÷lių pavyktų ką nors sužinot. Man patinka paslaptys, patinka nežinot, kaip auga medis ar susidaro vaivorykšt÷, kaip gimsta muzika ir visi tie akordai, bemoliai, chromatin÷s gamos, derm÷s, disonansai, foršlagai, harmonizacijos, intervalai, kontroktavos man nieko nepaaiškina, o atvirkš-

čiai - paverčia kažkokia kabalistine, tantristine ar mani-ch÷jų kortose užšifruota, pašaliniam žmogui visiškai neprieinama sistema. Prieš užmiegant mama man skaitydavo ne pasakas, o dainas iš Antano Juškos rinkinių. Ji nemok÷jo ar tar÷si nemokanti dainuoti, tačiau tie paprasti ir tobuli, tartum jūros akmenys nušlifuoti, nugludinti žodžiai jau patys savaime buvo muzika; ji slyp÷jo kiekvienoj raid÷j, kaip kad mažiausioj s÷klyt÷j visada yra augalas. Tada man labiausiai patiko raudos, kaip dabar prisimenu mamą graudžiai šnabž-

dant: „Mano v÷lių martele, mano ledų anyt÷le! Aukšto kal-nelio palyd÷toj÷le! Kokiais žiedeliais pražysi, kokiais lape-liais laposi? Kad aš pamatyčiau pro šalį praeidama, kokius žiedelius išleisi...“ O v÷liau, be muzikos, mano vaikyst÷j atsirado dar viena paslaptis - mirtis. Vasarą, gyvendamas pas senelius kaime, aš kasdien laidojau kubiluos su lietaus vandeniu nuskendusius, į lango stiklą negyvai užsiplakusius ar kaip kitaip žuvusius strazdus, žvirblius, kieles, zyles, varn÷-

nus; iš spąstų ištrauktas peles sutraiškytais kaklais ir gal-139

vom, pakel÷je besivoliojančius miniatiūrinius juodus, švelnius kaip žaisliukai, kurmių ir kirstukų lavon÷lius; žuvis, kurios, vaiko prigaudytos, o suaugusių nepripažintos val-gomom, nudv÷sdavo šiukšlyne; šikšnosparnius, kuriuos senelis valydamas pal÷pę svaid÷ žem÷n lyg niekam nereikalingas v÷sios susiraukšl÷jusios odos atraižas; drugius aplaužytais ar visai spalvos netekusiais, nubyr÷jus margaspalv÷m smulkiom dulkyt÷m, sparnais. Tų nelaimingųjų kapinait÷s buvo jaukiai įsikūrusios po sena egle, nuo kurios mums už apykaklių pribyr÷davo erkių. Papuoštos kankor÷-

žių, tobulai apvalių arba ypač kampuotų akmenų antkapiais, stikliukais, kriauklel÷m, plunksnom, blizgančiais popier÷liais, vielut÷m, nuvytusiom g÷l÷m, kurios, nuskintos, įbestos į žemę, kad ir palaistytos, nebenor÷davo toliau žyd÷t.

Jos mirdavo - aš tai labai aiškiai supratau ir pranešiau savo makabriškų žaidimų draugams, rūsčiai įsp÷damas, kad negalima žudyti tų įvairiaspalvių, kvepiančių gležnų padarų, o jei kam netyčia iš÷jo nuskint g÷lę ar kokį kitą augalą -

būtina jį palaidot. Visi prad÷jo iš manęs tyčiotis, g÷l÷ms niekas nenor÷jo pripažint tų dviejų privilegijuotų paslapčių -

gyvenimo ir mirties. Mes susipykom, ir aš likau visiškai vienas savo kasdien besiplečiančiose kapinait÷se, kuriose atsirado ir keli didesni kaubur÷liai - dviem nežinia nuo ko pa-dv÷susiems dar akliems katyčiams ir pervažiuotam ratų kaimynų šuniui Galvūzui. Kartą mano galvon šov÷ mintis, nu-purčiusi karštu, kvapą gniaužiančiu virpuliu - atkasti ir pa-

žiūr÷ti, kas gi lieka iš mano vargšų numir÷lių?! Tu tikriausiai gali įsivaizduoti, kuo gi man baig÷si ta ekshumacija - aš

susirgau, nebegal÷jau nei valgyt, nei miegot, visur vaidenos tiršta dvokianti, mažut÷lių baltų kirmin÷lių knibždanti, kun-140

kuliuojanti mas÷, aš bijodavau užsimerkti, nes tada ji už-

tvindydavo visą pasaulį ir pro šnerves, ausis, burną kliok-davo man vidun. Mama išvež÷ mane į miestą, nes tas kai-mas man tapo kažkokia siaubo ir mirties karalyste, kur vietoj žem÷s po kojomis liul÷jo gliti, kirmin÷liais virbanti mas÷.

Kvapą gniaužiantis siaubas pra÷jo greit, bet nuo to laiko pasiliko kažkoks praradimo jausmas, nepaaiškinamas gailestis ir liūdesys, neapčiuopiama, dar vaikiška nuojauta (ne suvokimas), kad viskas turi pradžią ir pabaigą, viskas praeina.

ömiau jausti kiekvienos akimirkos svarbą, jos negailestingą baigtinumą ir drauge amžinumą. Tada aš dar nežinojau visų

šitų žodžių, bet jutau tai visa savo vaikiška esybe kaip maloniai kankinančią paslaptį, kurią jau v÷liau aš pats sau apibūdinau - G A I L E S T I S. Jis įsižiebdavo many mažyte kibirkšt÷le neįtikimiausiose vietose ir situacijose, staiga, trašk÷damas, ūkdamas violetine liepsnele, apimdavo viską aplinkui. Man darydavosi gaila kotleto, kuris šaltas ir liūdnas plūduriuoja bjauriai gelsvam padaže, ir aš jo nevalgau, gaila vargš÷s mamyt÷s, kuri taip steng÷si jį ga-mindama, gaila raudono megztinio, kuris beviltiškai atmetęs rankoves raitosi ant k÷d÷s, nes man nepatinka jo m÷lynas ornamentas; gaila byrančios ramunių puokšt÷s, liūdnai šypsančios ant nedažyto stalo, gaila senelio, įspyrusio akis į

vieną tašką ir l÷tai krapštančio nosį; gaila tokio savęs besigailinčio... Užvis aštriausias gailestis mane užplūsdavo žiūrint į valgančius žmones. Pirmąsyk tai man atsitiko Palangoje, kai mama nusived÷ į kažkokią savitarnos valgyklą. Aš

visiškai netur÷jau apetito, nors man ir buvo gaila aptrup÷-

jusioj l÷kšt÷j tyvuliuojančio rožinio skysčio su plūduriuojančiom agurko žievel÷m, beformio pilko m÷sgalio lipnioj 141

ataušusių makaronų mas÷j, gelsvo vanden÷lio su vieniša razina apkramtytoj stiklin÷j. Iš gailesčio (nes man atrod÷, kad jie visi trokšta būt suvalgyti) aš įstengiau nuryt kelis kąsnius ir tada pamačiau žmones, kurie kramt÷ beprasmiškai spoksodami į vieną tašką, žiaumojo l÷tai ir vangiai su prikibusiais ant smakro ryžių grūdeliais; rijo godžiai, springdami ir bijodami kos÷jimu atkreipti aplinkinių d÷mesį, sr÷b÷

šliurpdami, aplaistydami drabužius ir stalą, tįstančiais iš

šaukštų makaronais, nesusidorodami su kremzl÷mis ir neįpjaunamais bifšteksais, kažkokie suglumę, prasikaltę, nuleidę galvas, d÷bčiojantys iš padilbų... (V÷liau sužinojau, kad kai kuriose pirmykšt÷se gentyse valgyti kitų aki-vaizdoje buvo laikoma nepadorumu, nuod÷me ar net nu-sikaltimu.)

Mano vaikyst÷ tikriausiai tau atrodo kažkokia ištisin÷ patologija. Mergyte, štai alibi - aš netur÷jau t÷vo, paklausyk bet kurį „Šeiminink÷s rytmetį“ ar kokią kitą panašią laidą, ir tau bus kaip kirviu nukirsta: „Sveikas ir normalus jaunuolis išaugti negali, jei vaikyst÷je neturi mylimo, visaip m÷gdžiojamo, gerbiamo t÷tuko pavyzdžio!“ Prisiekiu tau - n÷ sykio šito nebuvau pajutęs, ir net v÷liau, studijuodamas visokių

psichoanalitikų veikalus, nenor÷jau pripažint, kad vaikyst÷j buvau kažkuo nuskriaustas. Aš labai myl÷jau savo motiną, tiesiog - gyvenau ta meile, ir jei man reik÷tų viena vienintele fraze apibūdint savo vaikystę, aš pasakyčiau:

„Mudu su mama labai myl÷jom vienas kitą!“ Apie savo t÷vą nieko nežinau ir žinot nenoriu, man jis ne tik kad miręs, bet -

n÷ negimęs, apskritai - neegzistuojantis!

Aš buvau antroje klas÷je, kai mano mama antrąsyk ište-k÷jo už tokio pliktel÷jusio, pilvoto barzdočiaus, dirbančio 142

autoservise. Tai buvo galas! Aš tai supratau jau jų vestuvių

dieną, kai pirmą ir paskutinįsyk savo gyvenime iš laidyn÷s nušoviau balkone per÷jusį balandį, įd÷jau jį į „jaunavedžių“

lovą, prieš tai išsikruvinęs rankas ir baltą jūreivišką, specialiai iškilm÷ms siūtą kostium÷lį. Viskas susiūbavo ir sugriuvo iš

pat pamatų. Aš jau sakiau, kad lig tol gyvenome taip: mama myl÷jo mane, aš myl÷jau mamą ir, atsid÷kodamas jai, mokiaus tik penketais, lankiau piešimo ir dramos būrelius, chorą, nesipešiau kieme su berniūkščiais, nesikeikiau, buvau klusnus, viską valgiau, anksti eidavau gulti, pats skalbiau savo drabužius... Tik staiga atsirado žmogus, kuris viską sugriov÷, drausdavo vakare s÷d÷t prie žvak÷s - esą ji siurbianti iš oro anglies dvideginį, neleisdavo man iš kiemo parsinešt kačių ir šunų, nes jie dvokia ir veisia blusas, tyčiodavosi, kai mes su mama skaitydavom, klausydavom÷s muzikos (nes garsas - kenkia sveikatai!), eidavom į teatrą - esą tai bereikalingas laiko gaišimas, užgyn÷ pirkt g÷les - pinigų

laidymas v÷jais. Valgyti reik÷jo reguliariai, triskart per dieną, kaip kariuomen÷j - nesujudant ir nepratariant n÷ žodžio.

Aš jo nekenčiau! Aš jo nekenčiu, nors dabar man jo gaila!

Motina tvirtino, kad jis paprastas, bet geras žmogus, padedąs jai gyvent - kai užaugsiu, viską suprasiu. Aš augau, bet nieko nesupratau, atvirkščiai, man dar÷si vis blogiau ir blogiau, pats stebiuos, kaip gal÷jau gyvent su tokia neapykanta širdy. Man buvo penkiolika metų, kai kažko ieškodamas spintoj, tarp nosinių, radau prezervatyvų pakelį, puikiausiai supratau, ką tai reiškia, pasijutau kaip košmariškam sapne (nors net jame visada rusena neryški viltis, kadpabusi), niekaip negal÷damas patik÷ti, kad mano mama su tuo barzdočium... Aš tiesiog pakvaišau, naktim 143

nebemiegojau laukdamas, ar netrinktel÷s spintos durel÷s, neprad÷s girgžd÷ti lova, neatsklis kiti garsai, kurie, net ne-girdimi, svilindavo, degindavo mane, rangydavausi iš nevilties ir aklo įniršio.

Pradžioj dar tik÷jaus kaip nors atkariaut savo motinos d÷mesį. Bet supratau, kad gražiuoju šito nebepavyks padaryt, nes visos mano teigiamos pastangos nublanko prieš kažkokias g÷rybes, kuriomis buvo apdovanotas tas barzdotas šlykštyn÷. Kasryt kursčiau savy pyktį, įniršį, neapykantą; eidamas mokyklon spardydavau šiukšlių d÷žes, sienas nu-rašin÷davau keiksmažodžiais, troleibusuos badydavau ke-leivius specialiai tam pasidarytais smeigtais, mušdavausi su visais kas papuola, šlykščiai erzindavau mergaites, kone-veikdavau mokytojus... Nekenčiau viso pasaulio, o labiausiai

- to pliktel÷jusio barzdoto tipo, kuris tūnojo mano neapykantos rato centre neprieinamas, nepajudinamas, ne-pažeidžiamas. Aš taip jo nekenčiau, kad buvau tikras, anks-

čiau ar v÷liau mano neapykanta taip susikoncentruos, kad palies, suardys, susprogdins jo kretinišką ramybę.

Tai atsitiko, kai aš buvau vienuoliktoj, pra÷jus aštuone-riems nepakeliamos neapykantos metams - mano motinos vyras pateko autoavarijon, žinoma, liko gyvas, tačiau be kojų - jas amputavo. (Baisu, bet, sužinojus apie nelaimę, pirma man toptel÷jus mintis buvo - kaipgi juodu dabar myl÷-

sis?) Mano motina ÷jo iš proto, o aš jo nekenčiau, nors ir buvo gaila. Tada atsirado proga būti geram ir v÷l atgaut motiną, slaugant jos vyrą. Tris savaites aš praleidau prie jo -

spazmų, skausmo ir buko įniršio tampomo m÷sos maišo. Jis paniškai, gyvuliškai bijojo mirties ir vienatv÷s, naktimis nežmonišku balsu kriokdamas: „Gediminai, trauk mane iš

144

mirties nagų“, - šaltais prakaituotais gniaužtais surakindavo mano riešus. Jei tokiu momentu nieko nebūdavo šalia, jis visu savo bekoju, beformiu kūnu virsdavo iš lovos, trau-kydamas lašelines, kateterius, visą sud÷tingą triūbelių-vamz-delių-šlangelių sistemą, kuria buvo palaikoma, mano manymu, jau pakankamai įsiliepsnojusi jo gyvyb÷. Su aptar-naujančiu personalu šiais laikais reikalai nekokie, pati žinai, taigi gailestingųjų seserų vaidmenį, lydimi nepaliaujamų

to šlykštaus kankinio prakeiksmų, pykčio protrūkių ir klied÷jimų, atlikome mudu su mama. Motina pati veikiai tapo leisgyv÷, o aš, gal d÷l to, kad jau tur÷jau pusmetinę sanitaro praktiką, šiaip taip laikiausi ir pagrindinis siaubas - naktys -

tekdavo man. Aš m÷gindavau užmigti susirangęs ant dviejų

k÷džių, ir kai tai man beveik pavykdavo, pasigirsdavo kurtinantis beldimas į geležinę lovos atkaltę, lydimas kriokimo: „Gediminai, trauk mane iš mirties nagų!“ Raminamas jis kažkod÷l imdavo niršti, spoksodavo į mane žv÷-

riškomis pilnomis neapykantos, raudonų gyslučių tinklu ap-trauktomis akimis, spjaudydavęs, žnaibydavęs, grūmodavo kumščiais, laidydamas kažkokius viduramžiškus prakeiks-mus. Savo kančią jis laik÷ absoliučia, neliestina - jokių prieš-

taravimų ar paguodos. Antros savait÷s vidury jį aps÷do klaiki, trunkanti kiaurą naktį haliucinacija, prasidedanti apie 12

valandą ir išnykstanti tik paryčiais. Taigi vieną naktį man rūkant tualete, ne bet kaip, o balansuojant abiem kojom įsispyrus į unitazo kraštus, pučiant dūmus pro orlaidę (kad kas neužuostų), iš palatos pasigirdo šiurpus riksmas: „Gediminai, gelb÷k!“ Aš atl÷kiau strimgalviais. Mano motinos vyras spoksojo giliai įkritusiom krauju pasruvusiom akimis, jis buvo švariai nuskustas, galutinai nuplikęs, siaubingai su-145

lysęs, tačiau primin÷ ne kankinį, o - religinį fanatiką, aukojantį kančios dievui. „Gediminai, vaikeli, prieik arčiau, -

sušnabžd÷jo jis modamas man pirštu, - pasilenk, ką aš tau pasakysiu: - Mano lovoje yra žiurkutis, būk geras, išimk jį.“

Jis spoksojo į mane savo apdujusiomis akimis ir net truputį

kažkaip paslaptingai šypsojo. Aš nu÷miau antklodę, sutvarkiau patalynę, pati supranti - jokio žiurkučio ten nebuvo, ir nusprendęs, kad viskas tvarkoj, ÷miau rangytis ant savo k÷džių, tik÷damasis nusnūsti. O mano pat÷vis sušnabžd÷jo su ta pačia šypsen÷le ir kažkokia sąmoksliška gaidele balse:

„Gediminai, kod÷l tu toks žiaurus? Žiurkutis vis dar mano lovoje“. Mane nukr÷t÷ šiurpas, aš atsistojau, antrąsyk pa-kartojau tą pačią procedūrą ir pasakiau kiek gal÷damas įtai-gesniu balsu: „N÷ra jokio žiurkučio“. - „Taip, lovoje jo n÷ra“,

- nuolankiai suvap÷jo pat÷vis ir aš net lengviau atsikv÷piau, o jis tęs÷: „Tu laiku jo neiš÷mei, jis susisuko lizdą mano viduriuose ir man pragariškai skauda“. Aš, pasitelk-damas visus man žinomus logikos ir įtaigos stebuklus, m÷-

gindavau jam paaiškinti, kad jokio žiurkučio n÷ra ir būt negali. Jis ramiai išklausydavo, atrodydavo net įtikintas, tik staiga stverdavo man už rankos, spjaudavo į veidą r÷kdamas: „Tu sadistas, Gediminai, kad tu visas votim aptektum, niekše! Išimk žiurkutį!“ Tu nepatik÷si, bet pirmą tokią naktį

aš atsis÷dau ir prad÷jau verkt, pratisai kūkčiodamas, liedamas ašarų upelius, visai kaip vaikyst÷je. Taip tęs÷si kiekvieną naktį, kol aš pats įtik÷jau žiurkučio buvimu, jis man

÷m÷ vaidentis visur, pats save tapšnodavau, tikrindamas, ar nesusirait÷ tas žv÷riūkštis kokioj kišen÷j ar užanty, ar ne-kiūto po mano antklode ar pagalve, ar nepasisl÷p÷ maiste, neįsiv÷l÷ plaukuos, neįlindo į mano vidurius... Galiausiai 146

šioji manija pat÷viui, o paskui ir man dingo lygiai taip pat netik÷tai, kaip kad atsirado.

Iš÷jęs iš ligonin÷s mano motinos vyras važin÷jo po visą butą invalidų vežim÷ly. Jis man primin÷ pragarišką mechanizmą, skirtą sugerti, sunaikinti bet kokią šviesą, džiaugsmą, ramybę, viltį, visa aplinkui užliejant, užteršiant įtūžiu, neapykanta, isterišku pykčiu. Aš jo nekenčiau. O dabar man jo tik gaila.

Aš nebegal÷jau būti savo namuose, tačiau nemačiau jokios kitos išeities. Aš sąmoningai alinau save, g÷riau, rūkiau

„žolę“, rijau visokias tabletes, kišau, stūmiau, traukiau į save visą įmanomą m÷šlą, trankiausi su klaikiausiom mergom, laukdamas kažkokios atomazgos. Mokytojai tai pasteb÷jo ir manydami, kad taip išgyvenu d÷l šeimoje įvykusios nelaim÷s, žinodami apie mano darbą psichiatrijos ligonin÷je ir svajones apie mediciną, į atestatą supyl÷ visus penketus. Tiesa, aš daug mokiausi, nes tai taip pat buvo saviplakos priemon÷. Juk savo psichiatrijos vadov÷liuose buvau perskaitęs, kad fanatiškas darbas be poilsio ir ne pagal j÷gas - suicidin÷s ten-dencijos požymis ar net l÷ta savižudyb÷. Mama suvokus, kad elgiuosi it žiurk÷, besiruošianti sprukti iš skęstančio laivo -

gyvenimo, - sukuosi ratu ir inkščiu, privert÷ mane pails÷ti, išrūpino kažkokius pažym÷jimus d÷l klaikios mano sveikatos ir psichikos būkl÷s, gelb÷jančius nuo tarnavimo armijoj.

Aš visai vasarai išmoviau į Leningradą, kur taip pat buvo pakankamai priemonių save kankinti ir alint. Ten aš susipažinau su Valiuša, kurią tu jau ištardei, ji būtų gal÷jus mane išgelb÷t, bet...

Grįžęs namo v÷l sukausi tame pačiame užkeiktame rate, visus metus jaučiau, kad atomazga, momentas, kai many 147

kažkas arba viskas nutruks, nebetoli. Tereik÷jo mažyčio stumtel÷jimo, krestel÷jimo, lengvo bakstel÷jimo pirštu, kad aš visas suskeld÷čiau ir subyr÷čiau nesuskaičiuojamais, ne-besurenkamais, nebesulipdomais gabal÷liais. Galų gale tai ir įvyko. Vieną geguž÷s vakarą parsivilkau namo visai sušik-ta nuotaika, dailiai apdraskytas ir apžnaibytas girtuokl÷lių iš

narkologijos skyriaus. Įžengęs į savo kambarį radau jame s÷dinčią... Valiušą. Stypsojau tarpdury kvailai išsiviepęs ir nežinodamas, kaip išreikšti savo džiaugsmą. Ji pri÷jo labai arti manęs ir, tankiai mirkčiodama, sušnabžd÷jo:

- Aš pasidariau abortą.

- Ką?

- Nužudžiau tavo vaiką, va dabar jis būtų gimęs...

Viskas! Aš nieko neklausin÷jau. Išvažiuodamas iš Leningrado maniau, kad išsiskirsiu su ja visiems laikams, negavau iš

jos jokių laiškų, jokios žinel÷s, man net į galvą neat÷jo, kad kažkur gal÷jo būti mano vaikas. Gal÷jo būti išeitis...

Valiušą ilgai pasakojo apie ilgapirštes gydytojo rankas, šaltą instrumentų dzinks÷jimą, skausmą, kančią, ašaras...

Aš, nors ir apimtas nevilties, jaučiau, kad nedūžtu, nesu-byru, pakeliu viską, ką tik bloškia mano išradingas likimas. Ir tada aš puoliau ant kelių ir tvirtai įsir÷męs rankomis ÷miau daužyti galvą į sieną; ritmingai, lyg atlikdamas kokį jogos pratimą - ir viens, ir du, ir trys, keturi, penki, šeši, septyni, aštuoni, devyni, dešimt, aš turiu, turiu, turiu subyr÷ti į tuos prakeiktus smulkius, smulkius gabal÷lius, šešiolika, septyniolika, po velnių, subyr÷ti į gabal÷lius ir pasklisti šlykščioje žiaukčiojančioje erdv÷je, devyniolika, dvidešimt, Valiuša ima klykt, dvidešimt vienas, ant sienos pasirodo kraujas, puiku, dvidešimt trys, atb÷ga mama, dvidešimt keturi, at-148

rieda pat÷vis su ratukais tirt÷damas iš amžino įtūžio ir idiotiško smalsumo, dvidešimt penki, po velnių, jaučiu, kaip po kiekvieno smūgio į tą prakeiktą, prakeiktą, prakeiktą sieną darausi vis stipresnis, stipresnis, trisdešimt vienas - aš

netenku sąmon÷s... Dievaž, iš šalies steb÷damas tokią sceną, tarytum statytą kretinų saviveiklos kolektyve, būčiau sprogęs iš juoko: vargšas berniukas tranko savo durną galvą į

sieną, pasidarius abortą mylimoji spiegia veriančiu balsu, perkarus motin÷l÷ tūpčioja, nežinodama ko griebtis, o bekojis pat÷vis invalidų vežim÷ly spokso prasižiojęs ir jam smakru tįsta seil÷! Na, ar išlaikei, ar nesprogai iš juoko?

Prašom paplot!

Po to smagaus spektakliuko atsipeik÷jau savo lovoj. Šiltai apklostytas, subintuota galvele, jausdamas nuostabią ramybę ir silpnumą visam kūne, paplūdęs grauduliu, gailesčiu sau ir visam pasauliui. Sentimentalus kaip Viktorijos laikų

romanų heroj÷. Iš tamsos išniro mano motina. Pasijutau, tarsi grįžęs vaikyst÷n, kai baisiausiai m÷gau sirgt, gul÷t karščiuodamas, užsimiršęs ir jaust, koks aš mamai neapsakomai brangus, reikalingas ir vienintelis. Toje klampioje, tirštai švytinčioje senųjų tapytojų prieblandoje mudu ir at-sisveikinom.

Bet prieblanda nesisklaid÷. Ji tiršt÷jo, trauk÷s kaip akivaras. Buvau nublokštas į klaikias susinarpliojusias erdves aklinom švino spalvos sienom. Kiek beklaidžiojau, niekaip negal÷jau ištrūkt. Supratau, kad esu labirinte. Mano dingimo niekas n÷ nepasteb÷jo! Visiems atrod÷, kad tas liesas išstyp÷lis Aleksandro Bloko veidu - tebesu aš! Nieks negird÷jo, kaip jų šaukiuos, pirmąsyk tikrai suvokęs, koks siaubingai 149

tobulas, neįveikiamas, neperžengiamas ratas yra vienatv÷.

Niekas manęs negird÷jo, nors klykdavau iki paš÷lusio skausmo galugerkly, o mano balsas, kaip pamišęs paukštis, daužydavos į pašvinkusiu vandeniu dvokiančias sienas. Niekas manęs negird÷jo. Beprasmius klaidžiojimus, bergždžius m÷ginimus ištrūkt keit÷ sunarplioti sapnai ir nemaloni bū-

sena, apie kurią ir tu rašei. Iš šalies reg÷jau save patį. Besi-bastantį po senamiestį, kiurksantį „Stikliuose“, „Žemaičiuose“, besidarkantį kokių pienburnių ritualuose su švirkštais ir aguonų tinktūrom, pliurpiantį apie A. Arto žiaurumo teatrą išsižiojusioms pankiuk÷ms... Kartą išvydau save, kiū-tantį

teatre ant laiptukų. Už nugaros s÷dintis kretinas spard÷ mane į užpakalį, o šalimais kiurksančio tipo gurgiantis pilvas vos nesuk÷l÷ man juoko priepuolio. Scenoj uždanga buvo nuleista. Prie pat rampos stov÷jo perkaręs žmog÷nas ir linguodamas pirmyn atgal l÷tu, tyliu hipnotizuojančiu balsu kažką kalb÷jo - taip, kad prad÷jau jo klausytis. (Tai buvo Povilo Aršausko kūrybos vakaras, į kurį mane nusitemp÷

vienas bičas, teatre dirbęs butaforu. Tomis dienomis man buvo visiškai vis vien kur plūduriuoti...) Ir tada atsitiko įdomus dalykas. Išgirdau, ką jis šneka, dingo absoliučiai viskas. Liko tik juoda erdv÷, aš ir jis. Mano galvoj jau seniai, kaip košmariški Boscho paveikslų gyviai, spurd÷jo, ropin÷jo, šliaužiojo daugyb÷ žodžiais (tikriausiai pasteb÷jai, „kaip man sunku su jais, o dar sunkiau - be jų“...) neišreikštų minčių.

Tos mintys ÷m÷ veržtis man iš galvos, švyt÷damos juoda erdve l÷k÷ link Povilo, akimirką pranykdavo jo galvoje ir, įgavusios formą, tobulą žodinį pavidalą, grįždavo man atgal.

Tos Švytinčios, kieta kampuota, geometrine forma su-konstruotos mintys dauž÷ man kiaušą, gird÷jau, kaip jis treš-

150

ka, veriasi, trupa, o aš pats grimztu į klaikią formalinu ir pū-

vančiom g÷l÷m dvokiančią masę vis giliau: „...o, aš žinojau, kad yra neviltis, bet nesupratau, ką tas žodis reiškia...“ - giliau: „...kaip sunku, kaip negera būti žmogum...“ - giliau:

„...tikroji kančia didesn÷ - tai pajust, kad sielvartas taip pat praeina, net skausmas beprasmis...“ - giliau: „...Seneka per-sipjov÷ rankų ir kojų venas, pasikviet÷ raštininkus ir, įveik-damas skausmus, protarpiais užspausdamas kliokiantį kraują, diktavo paskutines savo mintis - toks drąsus turi būti ir visas gyvenimas...“ - giliau: „...būk, gyvenime, man neteisingas, būk versm÷ patyrimų karčių... bet būk didelis ir vienkar-tinis... skausmo platumos - mano t÷vyn÷: jas išpl÷sk begalyb÷n, meldžiu... man neduoki draugų, mylimos - švelnumu jie mane pražudys - mirsiu aš, mirs kovos troškulys...“ (Vieną kartą, kai buvau mažas, skendau. Ligi šiol prisimenu gyvulišką siaubą, skausmą plaučiuos ir visam kūne ir niekam neprilygstančią palaimą, kai vandeniu ÷miau alsuot kaip oru.) Dabar viskas vyko lygiai taip pat. Ir staiga aš, beveik netekęs sąmon÷s, išnirau į paviršių. Ištrūkau iš labirinto.

Prapliupo kurtinantys plojimai, sal÷je įsižieb÷ šviesos. Aš nu-siyriau link scenos, kad iš arti gal÷čiau pažiūr÷t Povilui į akis.

Ten jau spiet÷si būrys g÷l÷mis žydinčių mergaičių. Pasirod÷

Povilas. öjo kaip į ešafotą. Tuščiom tuščiom akim lyg beri-bius vandenis nužvelg÷ publiką. N÷ nešyptel÷jęs, bučiuodamas mergait÷ms rankas, susirinko g÷les. Paskutinįsyk skausmingai it nesuprastas pranašas d÷btel÷jo į įsimyl÷jusią publiką ir kaip šeš÷lis dingo už užuolaidos.

Apdujęs iš÷jau laukan. Naktis buvo pasiutusiai šilta, jau ruoš÷s žyd÷t kaštonai. Supratau, kad nieko nematydamas iškal÷jau labirinte keletą savaičių. Užsirūkiau. Mano d÷-

151

mesį patrauk÷ plakatas. Ekstaziškas Povilo veidas, daugyb÷

švytinčių m÷nulių - „M÷nulis likimo posūniams“. Tada man šov÷ galvon nuostabi mintis! Lyg akis išdegęs nuskuodžiau prie tarnybinio į÷jimo. Povilas tau jau pasakojo, koks jam pasirod÷ mudviejų susitikimas. Bet mes susitikom ne po O'Nilo spektaklio, o po jo paties rečitalio, išpažinčių vakaro.

Žinoma, „M÷nesienų kolekcija“ buvo ne priežastis, o tik pretekstas mano desperatiškam puolimui. Sunkiai prisimenu, kaip tada viskas vyko, nors kupinas ironiškos nuostabos, pakeltais antakiais, kreivai, skausmingai besišypsąs Povilo veidas man vis dar tebestovi akyse. Prasibast÷m su Povilu visą naktį - iki paryčių! Jaučiau, kad galų gale suradau idealiai mane suprantantį žmogų. Kalb÷jo visą laiką vien jis. Bet man atrod÷, kad Povilas tiesiog skaito slapčiausias mano mintis, išreiškia jas tobulai taikliom fraz÷m, kurias ištaria kvapą gniaužiančia intonacija. Atspindi mane kaip veidrodis. Tas palaimingas bendravimas (tada aš jį laikiau vieninteliu galų gale įprasminusiu mano tuščią gyvenimą dalyku) tęs÷si kokią savaitę. Paskiau Povilas išvažiavo į Druskininkus filmuotis „Pasaulio sutv÷rime“. Įsiprašiau, kad kokiu gizeliu ir mane priimtų į filmavimo grupę.

L÷kdamas menkai apšviestu tuneliu į Druskininkų traukinį, v÷l pasijutau labirinte. Tas jausmelis pasikartojo, kai slinkau begaliniais žmonių prisigrūdusiais vagonais. Atsis÷-

dau ant suolo ranktūrio, atsir÷miau į kažkokio tipo petį ir

÷miau žiūr÷t pro langą. Medžiai švyt÷jo kuplumo ir žvalumo zenite, virš pievų kilo žili pienių pūkų debesys, dobilai, katil÷liai, ramun÷s kišo savo nekaltas galvas tiesiai po traukinio ratais... Staiga įvažiavom į tunelį. Nustebau, kad va-gonuos neuždega šviesos, bet kaipmat prisiminiau, kad ke-152

ly į Druskininkus n÷ra jokio tunelio. Žmon÷s dair÷si pro langus anaiptol ne tokiom išraiškom, kaip kad spoksoma į

tunelio tamsą. O šalimais kiūtantis vaikigalis be paliovos šūkčiojo: „...oi, mam, ziūl÷k, koks upeliukas, il gandlai, oi, baltas alkliulas, kas čia - tokie geltoni, oi kokia zvilblių bai-dykl÷...“ Aš įtemptai žiūr÷jau pro langą, bet mačiau tik aklinas sienas ir tamsiai raudoną prieblandą. Užsimerkęs klausiaus: „...oi, koks šulinys, il žąsys, cha cha, d÷duliukas nuo dvilacio - kebeliokst... oi ezelas... džiovintas miškelis...

valiooo, atvaziaaavoom!“ Atsimerkiau - labirintas dingęs. Nuskuodžiau jaukiom gatvel÷m, skroste skrosdamas tingią, v÷sią, kvepiančią, liepom apsodintą kurortinio miestelio ramybę.

Kai prie viešbučio durų pamačiau stypsant Povilą, nežvenk, bet man širdis plastel÷jo, kaip įsimyl÷jusiai vaidi-lutei. Aš tiek daug tur÷jau jam papasakoti, išklausin÷ti, iš-

klausyti, ne tverdamas džiaugsmu, kad pirmąsyk per dvide-

šimt gyvenimo metų turiu tikrą Draugą. Povilas įsived÷ mane į

savo kambarį. Jame viešpatavo baisi netvarka. Ant stalo vienon krūvon buvo suversti „Primos“ pakeliai, pomidorai, pastil÷s, konservai, kišeninis japonų poezijos tomelis, pen-kiamet÷s dukros fotografija, po kambarį išm÷tyti paties Povilo ir... Čiurlionio drabužiai, scenarijaus lapai... Povilas su visais batais dribtel÷jo į neklotą lovą ir suvaitojo: „Vaikeli, jaučiuos kaip balionas, iš kurio išleido orą... Ir nieks manęs pripūsti negali. Dulkinuosi nuo saul÷s patek÷jimo iki saul÷s patek÷jimo... Dabar tas Čiurlionis... Visi iš jo stabą padar÷, o šiaip ar taip - žmogus buvo... Visai nežinau, ką gi man su juo daryt...“ Visa aplinka ir toks jo išglebimas mane suerzino, net - įskaudino. Nor÷jau Povilą matyt dramatišką, romantišką, tragišką, filosofuojantį, įsimyl÷jusį save ir 153

nekenčiantį pasaulio, fanatiškai atsidavusį savo kūrybai ir savo kančiai, apsivaliusį nuo tokių mažmožių, kaip konservų

d÷žut÷s, pomidorai, palovy besim÷tančios nešvarios kojin÷s...

Dabar tai man jau juokinga. O tada jaučiaus nepakeliamai kankinamas, kai, pavyzdžiui, savo kambary Povilas keldavo balius. Sul÷kdavo visa filmavimo grup÷, kažką raikydavo, pjaustydavo, tepdavo, virdavo, plikydavo, pilstydavo, o Povilas diriguodavo tam šurmuliui džiugiai, įkv÷ptai, kaip džiazo improvizacijai. Atsis÷sdavo ant stalo, iš nuskelto puodelio gurkšnodamas raudonąjį vyną atsiliepin÷jo į dažnus telefono skambučius, demonstruodamas kaip per aktoriaus meistriškumo egzą abejingą, dalykišką, rimtą, švelnų, meilų, pagarbų, pašaipų, liūdną, dramatišką, nešvankų pokalbį. O

aš vis verždavaus pasakyt jam ką nors skausmingo, rūstaus, beviltiško. Nor÷jau savo kančios pranašą, dievaitį

matyt nelaimingą. V÷liau aš supratau, kokia pavojinga, beprasm÷, neleistina buvo ta jo skelbta kančios garbinimo religija. Koks slidus ir net lengvas buvo tas kelias. Bet tada aš dar m÷gavaus tokiu kritimu bedugn÷n, kai nereikia jokių

pastangų, galva svaigsta lyg skrendant, širdis užtirpsta, emocijos pasiekia kulminaciją - kas, kad leki žemyn ir vargu ar pavyks sugrįžt. Buvau kaip tik tame kritimo etape, kai jaučiamas didžiausias malonumas. O Povilas gal÷davo tą mano m÷gavimąsi kančia dar dešimteriopai su-stiprint. Aš ir stengiausi jį tam išprovokuoti. Bet jis neleisdavo nei man, nei kam kitam prasižioti, trykšte trykšdamas nuvalkiotų

anekdotų, paikų istorijų, šmaikščių juokelių, banalybių, nešvankybių kaskadom. Visi, žinoma, leipdavo iš juoko, susižav÷jimo, pasitenkinimo, o man atrod÷, kad Povilas, pats to nesuvokdamas, nuolankiai vergauja jų l÷kš-

154

tiems potraukiams. Jis šypsodavo - įžūliai, niekinamai, gašliai, nešvankiai, ciniškai, bet niekas, išskyrus mane, nepasteb÷davo, kokią antipatišką išraišką tai suteikia jo mu-zikaliai gražiam veidui. O rytais jis tapdavo... Čiurlioniu.

Vaidino (oi, kaip čia netinka tas „vaidino“) pritrenkiamai.

Aš prie jo kabin÷jaus tik tam, kad išprovokuočiau skandalą.

Povilas nekent÷ patarimų, priekaištų, nurodymų, o jo pykčiu aš tik÷davausi pakurstyti savo kančią. Buvau tapęs savotišku narkomanu - n÷ valandos be nuoskaudų, nemalonumų, nevilties injekcijų! Užsimiršdavau tik Povilui prad÷jus vaidint (varge varge, koks nykus šis žodis!) Čiurlionį.

Tai būdavo fantastiška! Raima r÷kdavo per megafoną, kad Ašarai reikia tai validolio, tai festalio, tai nošpos, tai citra-mono, nes jam visada ką nors skaud÷davo - ar nuo įtampos, ar nuo pervargimo, nuo kavos, raudonojo vyno, nemi-gos... Povilas, jau nugrimuotas (nors ir be tų klijuotų ūsų, banguotų plaukų, sušiauštų antakių, paryškintų skruostikaulių jis visus įtikintų, kad yra Čiurlionis), stypsodavo, apsuptas amžinai susižav÷jusių, patiklių klausytojų. Linguodamas pirmyn atgal, be perstojo rūkydavo, berdavo šmaikš-

čias istorijas, kikendavo, dviem blyškiais pirštais prilaiky-damas butaforinius ūsus. Tik staiga - nutildavo, įtemptai, klausiamai, lyg laukdamas kokio ženklo apsidairydavo, svies-davo tolyn neužgesintą cigaretę, nustumdavo susižav÷jusius klausytojus ir kažką pašnabždom kartodamas irdavosi pirmyn tokiu l÷tu sunkiu žingsniu, nelyginant visa aplinka jam priešintųsi, trukdytų, keistais rankų judesiais pl÷šdavo nuo savęs vieną apsauginį luobą po kito, vieną kaukę po kitos... Dar akimirką sustingdavo (lyg įsib÷g÷jęs l÷ktuvas prieš pat pakylant), užsimerkdavo, atsimerkdavo jau būda-155

mas Čiurlioniu. Ta metamorfoz÷ tiesiog gniauždavo kvapą, o kartais - darydavosi nejauku... Raima tau jau pasakojo apie liūtį, užklupusią filmuojant prie kapinių. Mudu su Povilu stypsojom po vienu sk÷čiu, jis pats sau, kikendamas kaip koks durnelis, taušk÷ visokius niekus: kaip Ignalinos ežeruos, paveiktuos radiacijos, žuvys neršia dusyk per metus... Kaip čiukčiai važiavo į San Remo festivalį ar įkūr÷

savo kino studiją. Kartojo baksnodamas Raimai į pilvą: „Pastov÷sim, pastov÷sim ir... pastosim...“ - tik staiga - nutilo, apsiblaus÷ ir po kelių akimirkų, lyg debesiui nuslinkus -

sušvito, virtęs M. K. Čiurlioniu. Povilo nebebuvo. Šalia manęs stov÷jo visai svetimas, tik iš fotografijų ir knygų

pažįstamas žmogus. Tada tokį stulbinantį persikūnijimą ir dar - visai iš arti - reg÷jau pirmąsyk. Man pasidar÷ klaikiai baisu - kaip sapne. Lyg akis išdegęs puoliau į liūtį ir pasileidau šokt su tuo vaikigaliu... Na, Raima tau taip pat pasakojo, kaip sykį man pavyko išprovokuoti Povilo pykčio priepuolį ir aš žliumbdamas nukūriau per pievas. Jaučiaus absoliučiai viską praradęs. Doz÷ pasirod÷ per didel÷, paskutin÷ injekcija - mirtina: „Nesuprantu tavęs ir suprast nenoriu! Palik mane ramyb÷j!“ Aš laukiau visko, bet tik ne tokio akibrokšto. Tai buvo daugiau, nei gal÷jau ištverti. Negana to, visos mano nuoskaudos sukilo kaip dumblai per liūtį. Prisiminiau niekad netur÷jęs t÷vo, praradęs motiną, išduotas mylimos mergait÷s, kurią laikiau tyriausia, romantiškiausia būtybe pasauly... Tariausi visiems laikams nusivylęs moterimis, o tai, kas siejo mane su Povilu, laikiau legendine, kažkokia antikine, knygose perskaityta, Tikra Vyriška Draugyste - vienintele vertybe pasauly. Bet dabar supratau ir jos netekęs. Man buvo visiškai nepakeliama, kad Povilas, 156

kurio bičiulystę branginau kaip šventenybę, staiga atsitv÷r÷

nuo manęs neperžengiama abejingumo siena, nors kitiems, reikalaujantiems tik banalių juokų ir nešvankybių, atsiduodavo iki visiško užsimiršimo. Jis absoliučiai negail÷-

damas dalijo save teatrui, kinui, buičiai, draugams, nedrau-gams, sekinantiems l÷bavimams, betiksliams pokalbiams, svetimoms moterims, svetimiems vaikams, net benamiams šunims, kat÷ms ar iš lizdo iškritusiems paukščiukams, per kraštus trykštančiai vasarai, dangui, medžiams - visiems ir viskam, išskyrus mane, nors būtent man labiausiai, skaudžiausiai jo reik÷jo.

Pratisai dūzg÷ vabzdžiai, springdami čiulb÷jo paukščiai, skalijo šuo, ryškiaspalv÷s g÷l÷s klyk÷ veriamais balsais, žemuog÷s skimbčiojo persp÷jamu raudoniu, speng÷ m÷lynas dangus; neapr÷piama žaluma skamb÷jo kaip didžiulis varpas, o kalvota horizonto linija pulsavo gąsdindama sprogi-mu. Klaikiai gyvybinga gamta atrod÷ svetima ir priešiška.

Pasaulis išslydo man iš po kojų, trauk÷si atžagarias, išsišie-pęs, urgzdamas, leisdamas nuodingas seiles, ruošdamasis šuoliui, kad ištaškytų, sutryptų mane it visišką svetimkūnį.

(Viskas buvo ne visai taip, kaip sak÷ Raima.) Aš persigandęs pasileidau atgal, šauktis Povilo pagalbos. Bet jis jau s÷d÷jo juodoj „Volgoj“; pamatęs mane, neišlipo, neliep÷ vairuotojui sustot, o tik išsiviepęs žaismingai, kaip ir dera kino žvaigždei, pamosavo. Kai mašina nuvažiavo, dangus švininiu gaubtu ÷m÷ leistis ant manęs; virpančios žol÷s, medžiai, pabaidyti paukščiai, suplukę žmon÷s blykstel÷jo vidudienio šviesoj ir išnyko. Pragariška, tamsiai raudona j÷ga įsuko mane ir blošk÷ atgal į labirintą. N÷ nebandžiau ištrūkt. Susiraičiau kažkokiam tamsiam kamputy rankom apgl÷bęs ke-157

lius ir panarinęs galvą. Nežinau, kiek laiko taip praleidau, bet staiga pasigirdo muzika. Pradžioje visai tylut÷l÷, ji stipr÷jo, stipr÷jo tarsi kviesdama mane. Pakilau ir apgraibom nuslinkau į ją. Purvinos švino spalvos sienos praskydo. Kaip prastoje skaidr÷je kiaurai jas reg÷jau šviesų kambarį, pianiną, senovinę knygų prikrautą spintą, pievos g÷lių puokštę moliniam ąsoty... Galų gale spalvos tapo ryškios, aiškios ir šviesios. Labirintas prapuol÷ visiems laikams! Buvau vakar÷s saul÷s užlietam Čiurlionio namely, grojo „Mišką“. Tada many viskas pasikeit÷. Staiga suvokiau paprastą tiesą, kurią jau daugybę sykių skaičiau. Ji manęs nepaliesdavo, nes buvau nepasiruošęs ar teisindavausi, kad mūsų desperatiškais laikais ji nebeegzistuoja, man (och och och - tokiai dramatiškai asmenybei) nepriimtina. O toji tiesa - be galo paprasta ir aiški. Vienintel÷ nenugalima j÷ga šiam pasauly yra nedalomai susipynę meil÷ ir džiaugsmas. Mano galvoj

÷m÷ skamb÷t jau kažkada gird÷tos Čiurlionio mintys ir kelti aukštyn: „...kad žmogus taptų laimingas, jis turi kuo mažiau apie save galvoti...“ - aukštyn: „...žmogaus siela neturi sparnų

primygt nuosavo „aš“. Sunku jai tada...“ - aukščiau: „...Bet kuo plačiau sparnus išsk÷s, kuo didesnį ratą apsuks, tuo bus lengviau, tuo laimingesnis bus žmogus...“ Pasidavimas sau, savo liūdesiui, graužačiai, kančiai yra kritimas žemyn, kai visa šiam pasauly kyla, stiebias, veržias, skrieja į viršų -

žolynai, medžiai, paukščiai. Ir žmogus! (Čiurlionio paveiksluos vyrauja vien vertikal÷s!)

Toji TIESA vingiavo per visą mano gyvenimą kaip Bik-fordo virv÷. Ir staiga akinamai ryški liepsna perb÷go tuo dagčių, ir štai čia, Druskininkuose, Čiurlionio namely, įvyko sprogimas. Nuo manęs lyg sueiž÷jęs storiausias purvo 158

luobas juodom skeveldrom l÷k÷ šalin nepasitenkinimas, liū-

desys, neviltis, egoizmas, neapykanta... Tu tik pagalvok, ko gi buvau vertas, kai mano širdis plak÷ vienu ritmu: „Man bloga, man bloga, man bloga, man, man, man...“ O galvoj uždaru verpetu sukos: „...Aš nelaimingas, aš nelaimingas, aš, aš, aš...“ Ir visa tai juodom gličiom pl÷v÷m v÷l÷s aplink mane, kiet÷jo, virto baisiu, jokiai šviesai nelaidžiu, jokiais džiaugsmais nepramušamu šarvu... Juk toji TIESA visada glūd÷jo ir glūdi mumyse, bet reikia sprogimo, kad ją savy atrastum. Ar tik ne apie tai pasakos, kai užker÷tos rupūž÷s, šikšnosparniai ir kitokio plauko pabaisos staiga virsta nuostabiai gražiomis, džiaugsmu, meile švytinčiomis karalait÷-

mis ir karalaičiais? Puikiausiai žinojau, kad tas katarsis nesitęs amžinai. Kaip visada - bus potvyniai ir atoslūgiai, pa-kilimai ir nuopuoliai. Bet tą vakarą jaučiaus visagalis ir troškau savo švytinčia būsena kiek galima greičiau pasidalyti su Povilu. Vos atgaudamas kvapą nuskuodžiau viešbutin, užskub÷jau į trečią aukštą, akimoju atsidūriau koridoriaus gale, prie trisdešimt aštunto kambario durų. Jos buvo pra-viros, kambaryje deg÷ stalin÷ lempa, bet nesigird÷jo jokio garso. Pagalvojau - gal Povilas kokią merguž÷lę parsitemp÷, dirstel÷jau pro durų plyšį... ir man net kojas pakirto.

Vidury kambario ant k÷d÷s s÷d÷jo... nežinau, ar tai galima pavadint žmogum... greičiau - beveik praradus žmogišką pavidalą mumija ar koks jau suakmen÷jusia lava užlietas lavonas, ar iškalta iš tokio pilkšvo, raupsuoto, m÷nulio paviršių primenančio akmens statula - ištiestom kojom, nu-karusiom rankom, panarinta galva... Palengva ta klaiki, negyva, išakijus substancija ÷m÷ formuotis kaip į ryškalus įmesta fotografija, įgaudama Povilo pavidalą. Paliestas, paveik-159

tas mano žvilgsnio jis v÷l virto savim. Atsistojo, pasirąž÷.

Lyg iš snaudulio pažadintas, prisideg÷ cigaretę ir pasuko durų

link. Man pasidar÷ silpna. Kaip beprotis puoliau b÷gti. Iš-

puolęs į šiltą naktį staiga suvokiau, kas atsitiko. Tu jau žinai, kad dievinu Povilą, bet ne d÷l talento, d÷mesio ir pa-kantumo man, o d÷l paslapties. Taip - paslapties! Niekaip negal÷jau Povilo įmint! Kartais, susikrovęs kritinių straipsnių, recenzijų, interviu šūsnis, rinkdavaus jį apibūdinančias formuluotes: „nihilistinis idealizmas“, „racionalumo ir emocionalumo sintez÷“, „dramatiškas lyrizmas“, „dekaden-tiškas temperamentas“, „fatališkas talentas“, rašydavaus stulpeliu, lyg tą žmogų būtų galima išspręst kaip kryžiažodį.

Bet vos tik patik÷davau jį įminęs, Povilas imdavo ir virsdavo savo priešybe! O dabar aš supratau, kad jokio Povilo Aršausko n÷ nebuvo! Jis mir÷, perdeg÷ - ko gero - labai seniai. Povilas buvo negyvas ir šaltas, kaip m÷nulis, švytintis magiška, iš proto varančia, hipnotizuojančia, ne s a v o šviesa.

Jis švyt÷jo, savo herojų arba - šalia esančių žmonių - apšviestas.

Visada žav÷jausi Povilo geb÷jimu bendrauti su žmon÷mis, suprasti, gyventi jų interesais, džiaugsmais, nelaim÷m. Bet jis nebendravo, tiesiog - kokia šviesa jį ap-šviesdavai, tokią jis atspind÷davo. Būnant su Povilu akis į akį, susikurdavo visiška supratimo, atsiv÷rimo, apsinuoginimo, sielų bendrumo iliuzija. Jis buvo kaip veidrodis. Bet dar tikriau - kaip m÷nulis. V÷liau įd÷miai jį sekdamas, aš

pasteb÷jau, kad vieno žmogaus (ar herojaus) apšviestas, jis būna delčia, kito - priešpilnis ir taip toliau, atkartoja visas įmanomas m÷nulio fazes. Tarp žmonių, kompanijoj, Povilas darydavosi nebe toks ryškus, lyg apsuptas drign÷s ar de-besimis aptrauktas. Nušviestas Čiurlionio, jis spind÷jo taip 160

šviesiai ir ryškiai, kaip pilnatis skaidriausią vasaros naktį. O

tada, viešbuty, per durų plyšį aš pamačiau visišką m÷nulio užtemimą. Tada pasijutau taip nejaukiai, kad net išvažiavau iš Druskininkų. O autobuse mane v÷l užplūdo džiaugsmas, plykstel÷jęs Čiurlionio namely. Aš nuvažiavau į Kauną, Raima tau jau pasakojo. Yra dalykų, kuriuos reikia pačiam patirti, nes pasakojami jie praranda esmę...

Po kelių dienų grįžau į Druskininkus. Povilas man buvo švelnus ir geras. Netrukus mes išvažiavom filmuoti į Leningradą. Keistas tai miestas - miestas sfinksas, miestas vaiduoklis, miestas vampyras, miestas narkotikas. Kartą apsilankęs - niekad nebeįstengsi jo pamiršti.

Pirmąsyk į Leningradą nuvažiavau su savo X b klase, aukl÷tojos vadovaujamas. Jau tada mane priblošk÷, kad visas miestas, jo gatv÷s, aikšt÷s, skverai, namai, tiltai, kanalai, pulsuojanti dr÷gme erdv÷ man nuostabiai gerai pažįstami.

Pažįstami ne iš kokių filmų, knygų ar atvirukų, o taip - lyg daug sykių būčiau juos sapnavęs. Nors nei tada nemaniau, nei dabar netikiu, kad esu jau gyvenęs tame mieste - amžiaus pradžioje Aleksandro Bloko pavidalu.

Tačiau ta sapniška nuotaika greit buvo užgožta naujų stiprių įspūdžių. Mūsų panos trainiojosi gatv÷mis ir kaifavo skai-

čiuodamos, kiek sykių jas užkalbino negras, arabas ar girtas suomis. Bernai g÷r÷ ir slankiojo po Ermitažą, vaidindami užsieniečius (tą panašumą tur÷jo suteikti tamsūs, kosmines sumas kainuojantys akiniai). Dabar, nors užmušk, negaliu suprast, kas tai per kaifas - vaidinti užsienietį? Bet tada pats taip dariau - tamsius akinius nudžioviau iš mamos, naujut÷laičius džinsus susikišau į aulinukus, ant kaklo užsi-161

raizgiau trimetrinį raudoną šalį, iš kaimyno pasiskolinau juodą odinę striukę - ak, kad tu būtum tada mane mačiusi!

Paskutinį vakarą, prieš pat išvažiuojant, mes gerokai nusipyl÷me, girtut÷liai šlitin÷jome po Nevskį ir galų gale sutū-

p÷me parūkyti skverelyje prie „Astorijos“. Man buvo liūdna skirtis su tuo išsapnuotuoju miestu, jaučiausi pametęs jame kažką ypač svarbaus, kažko nesuvokęs, nepamatęs, nesutikęs, - šlykštus, maudžiantis jausmas, nors gyvas lįsk į

žemę! Mes suvirtome ant suoliuko. Šūkčiodami nerišlias angliškas frazes, užkabin÷jome pro šalį einančias mergaites:

„Oh, girl, sweet baby... kiss me... make me love... I want you, oh, girl, girl!“ Mūsų degtukai įkrito į balą ir aš nužir-gliojau prisidegti cigaret÷s pas didžiaakį, maloniai primenantį Polą Makartnį, rūkantį ant gretimo suoliuko.

- Hello, dady, - riktel÷jau (anglų kalbą aš mok÷jau tiesiog šuniškai), - please, give me some light!

Polas Makartnis, kaip ir reik÷jo tik÷tis, prabilo gryniausia anglų kalba, banguojančia ir suvelta, lyg laikytų karštą bulvę burnoj. Jis išsitrauk÷ „Marlboro“ pakelį ir, kišeniniu žiebtuv÷liu pridegęs cigaretę, padav÷ man.

- Oh, thank you, I love you, Paul, - subliuvau aš, plekšnodamas jam per petį.

- My name iš Frank, - pasak÷ jis nusišypsodamas ir dar greitakalbe, kaip koks BI BI SI diktorius, išb÷r÷ kažkokią man nesuprantamą velniavą.

- Oh, I love you, Frank, - lemenau aš svirduliuodamas į

visas puses, staiga mane apšviet÷ puiki id÷ja, - give me ten dollars, please!

Frenkas nusikvatojo, pademonstruodamas reklaminius dantis, v÷l ÷m÷ kažką vograuti, aš supratau tik tiek, kad jis 162

kviečia mane į svečius, į savo numerį „ Astorijoje“. Aš pergalingai išk÷lęs du pirštus pamojau draugams, su pasim÷ga-vimu matydamas, kaip jų akiniuoti snukiai tįsta iš pavydo.

Mudu su Frenku apsikabinę, draugiškai plekšnodami vienas kitam per petį, nu÷jom.

„Astorijoj“ man tiesiog galva apsvaigo nuo prabangos: veidrodžių, krištolinių sietynų, marmurinių laiptų, paauk-savimų, raudonu pliušu apmuštų baldų, persiškų kilimų, balto ir purpurinio šilko užuolaidų su raukinukais, palmių

senoviniuose induose... Frenko numeryje aš virtau į ištaigingą fotelį, kojas susikroviau ant mažo, margais užsieni-niais žurnalais apkrauto staliuko ir jaučiaus kaip devintam danguj... Frenkas išsitrauk÷ portatyvinį magnetofoną, šūsnį

kasečių, pasiūl÷ išsirinkti, kurią aš nor÷čiau klausytis. Aš, leipdamas iš pasitenkinimo, susiradau paskutinį „Pink Floyd'ų“ įrašą „The Wall“, kurio pas mus dar niekas nebuvo klausęs. Negana to, mano geriausias draugas Frenkas šveit÷

ant stalo bloką „Kento“, pastat÷ litrinį, didumo sulig patranka Black-and-White butelį, taureles. „We don't need no education!“ - griaud÷jo „Pink Floyd'ai“, o aš visa siela jiems pritariau, maukdamas viskį, kurį geriausias mano draugas Frenkas sau skied÷si žaliu putojančiu vaisvandeniu. Frenkas kikendamas klaus÷si mano postringavimų, vargiai ga-l÷damas ką suprasti (tada anglų kalba atrod÷ bereikalingas balastas tiesiame mano gyvenimo kely). Ar aš turįs kokią mergaitę, klaus÷ Frenkas, o aš, jausdamasis tikru vyru, šaukiau: „Oh, no, all women are absolutely dump“. Frenkas klausin÷jo apie mano ateities planus, ir aš sakiau norįs groti kokiame šauniam ansambliuke, kaip „Led Zeppelin“, „Rol-ling Stones“ ar „Doors“, jis kikeno, delnu plekšnodamas 163

man per petį. Paskiau, išsitraukęs iš lagamino dar šūsnį ryš-

kiaspalvių, blizgančių, kvepiančių žurnalų, pakišo man. Tikras kaifas: Oskaro Vaildo „De Profundis“, Tenesio Viljamso dienoraščiai, Leonardo da Vinčio biografija ir staiga - fotografijos... Aš nežinau, gal pas juos visi žurnalai spausdina tokias šlykštybes ir su tuo palengva galima apsiprast, bet tąsyk, nors mirk iš juoko, man, šiaip ar taip, buvo jau septyniolika metų, aš pasijutau it šlapiu maišu per galvą gavęs.

Mane išmuš÷ karštis, rankos ÷m÷ dreb÷t, viskis pasipyl÷ tiesiai ant tų šlykštybių.

- Do you like it? - paklaus÷ Frenkas šypsodamasis ir tiria-mai spoksodamas į mane.

- Oh, no, it's ugly, — sulemenau aš ir kaip tikras idiotas pridūriau: - I believe in real love.

Frenkas ÷m÷ pasiutusiai žvengti, o mane pagavo baim÷, supranti, tose nuotraukose buvo vieni vyrai... Jis nusireng÷

švarką ir pripyl÷ man dar taurelę viskio, kurią aš iš susijau-dinimo išlenkiau vienu mauku - staiga man tapo visiškai aišku, kod÷l gi jis mane čia atsitemp÷ ir vaišina!

- I must go, - subliuvau aš, - our teacher iš waiting, our train will departure tonight at nine o'clock, - mintyse aš keikiau neįkandamą anglų kalbą ir Frenką, kuris n÷ velnio ne-suprato mano sapaliojimo ir tik kikeno.

Aš pašokau. Puoliau prie durų, bet jos pasirod÷ užrakintos.

- Let me go, give me the key, - suklikau.

Frenkas pri÷jo visai arti manęs, su÷m÷ mane už pečių, suspaud÷, papurt÷, jo žvilgsnis pasidar÷ kažkoks drumstas, ant viršutin÷s lūpos pasirod÷ prakaito lašeliai.

- Let me go, let me go, damned Yankee, - nors jis sak÷si 164

gyvenąs Oksforde. - I hate you, let me go, - aš įpuoliau vi-siškon isterijon.

Frenkui, rodos, tai patiko. Jis atsitrauk÷ nuo manęs, virto į lovą, siurbčiojo viskį, rūk÷ ir krizendamas steb÷jo, kaip aš it patrakęs duoduos po kambarį. Aš tikrai krausčiaus iš

galvos, pažiūr÷jęs į laikrodį pamačiau, kad iki traukinio iš-

vykimo liko vos dvi valandos, prisiminiau turįs viešbučio, kuriam gyvenom, telefoną, puoliau skambint, tik÷damasis sulaukt pagalbos.

- I shall call my teacher, - pagrasinau Frenkui, kuris, rodos, jau praradęs viltį kitaip manim pasinaudot, viską steb÷jo kaip smagų spektaklį. Man jo vietoj gal taip pat būtų

buvę linksma ir įdomu, įsivaizdavau, kaip grįžęs namo, leipdamas iš juoko pasakos savo sumautiems bičams apie

„Russian boy“.

Atsiliep÷ bud÷toja, išsikviečiau klas÷s aukl÷toją, ÷miau r÷kti besipinančiu nuo viskio ir išgyvenimų liežuviu:

- Aš „Astorijoj“, mane nori išprievartauti toks Frenkas iš Oksfordo; užrakino mane, prigird÷, prirod÷ visokių šlykš-

tybių ir nori išprievartauti, aš nežinau, ką man daryti, tamsta aukl÷toja...

Tamsta aukl÷toja akimirką kurtinamai šnopavo į ragelį, o paskui ÷m÷ berti lediniu, lūžin÷jančiu, trūkčiojamu balsu, užsikirsdama ir springdama, kaip jai būdavo tik nepaprastai supykus.

- Gediminai... atsimink - dešimta klas÷... pagalvok apie atestatą! Aš šito triuko neužmiršiu, Gediminai! Pagalvok apie charakteristiką! Tokius cirkus gali kr÷st savo draugams, bet ne man. Būk ramus, apie tai sužinos ir mokslo dalies ved÷jas, ir direktor÷, ir tavo t÷vai... Matysi aukštąją mo-165

kyklą kaip savo ausis... Tikiuosi, kad į viešbutį grįši jau pra-siblaivęs, tada mes ir pasikalb÷sime... - ji šveit÷ ragelį.

Iš mano veido išraiškos Frenkas, matyt, sumet÷, kad -

nieko nepešiau, ir tiesiog dusdamas iš juoko pareišk÷:

- No one can help you, pretty boy!

- Frank, dear Frank, - dabar aš jau puoliau maldauti. - 1

please, l pray, let me go!

Tačiau Frenkas ÷m÷ žiūrin÷ti vieną iš savo žurnalų apsi-mesdamas, kad manęs n÷ negirdi. Tai jau buvo virš visko! Aš

puoliau prie durų ir ÷miau jas tvatinti kumščiais r÷kdamas:

- Help!

Į duris iš anapus kažkas pabarbeno, aš jau maniau, kad tai - išsvajotoji pagalba.

- Hello, Frank, how are you, — pasigirdo šaižus moters balsas,

- what are you doing with this nice guy?

Frenkas kažką sukleketavo, aš tepaj÷giau suprasti

„splendid evening“, „amazing Russian temperament“, ir viskas. Frenkas n÷ neman÷ atrakinti tų prakeiktų durų. Ir tada mano galvon šov÷ tikrai geniali mintis:

- 1 shall call the police, — pasakiau eidamas prie telefono, -

our police is splendid!

Tai suveik÷: Frenkas šoko iš lovos, žaibo greičiu puol÷

prie manęs, išpl÷š÷ iš rankų telefono ragelį šnypšdamas:

- Joking apart, boy! - jis ÷m÷ keiktis, aš n÷ velnio nesu-prasdamas jutau, kad šlykščiai.

Frenkas išsitrauk÷ iš kišen÷s raktą, atidar÷ duris, aš

puoliau prie iš÷jimo. Pavymui jis svied÷ mano striukę, šalį

ir pakelį „Kento“. Aš susigriebiau savo mantą, o cigaretes ko-ja paspyriau jam atgal. Frenkas pri÷jo prie manęs ir ištiesęs ranką draugiškai sulemeno:

166

- l'm, sorry, excuse me. Forget it, please. You are good fel-low!

Tada manyje suveik÷ kažkoks pačiam nesuprantamas mechanizmas - aš spjoviau jam į veidą! Tekinas pasileidau ilgais švariais kaip ligonin÷j, žaliais kilimais nutiestais koridoriais. L÷kdamas laiptais vos kniūpsčias nenudard÷jau žemyn. Hole s÷d÷jo koks pusšimtis visokių frenkų, džimių, džonų, stivų ir rodžerių su savo džulijomis, meg÷mis, džei-n÷mis. Jų dideliam džiaugsmui, s÷kmingai įveikęs laiptus, aš kaip ilgas išsitiesiau ant tobulai išvaškuoto parketo.

- Yankee, go home, - subliuvau aš jiems visiems žvengiant ir plojant katučių. - I hate you! - akyse man tvenk÷si ašaros, jos ÷m÷ ried÷ti skruostais, aš gniaužiau kumščius ir nieko negal÷jau su savimi padaryti.

Grįžęs į viešbutį, žinoma, pamačiau, kad klasiokai su visa aukl÷toja jau išvažiavę, ir apie tai, kad sp÷siu į traukinį, nebuvo ko n÷ galvot. Pasi÷miau savo kelionmaišį (laimei, daiktų tur÷jau nedaug) ir išslinkau į dr÷gną svetimo miesto tamsą. Aš likau visiškai vienas milžiniškame mieste, veikiančiame mane kaip gyvybiškai svarbi, bet neįmenama paslaptis. Atsis÷dau Rūmų aikšt÷je ant laiptelių po juodu angelu, iškeltu ant smingančios į dangų kolonos. Užsirūkiau, galva plyšo, visas kūnas keistai trūkčiojo, lyg būčiau persi-tempęs besportuodamas. Tada mane užplūdo... gailestis tam nelemtam Frenkui. Taip taip, tas pats graužiantis, geliantis jausmas, kuris vaikyst÷j mane apimdavo žiūrint į nesuval-gytą kotletą, byrančius ragan÷s žiedlapius ar slystančius dan-gumi paukščius. Gailestis - niekam tikęs žodis, panašiai jau-tiesi, kai pabundi vidurnakty kažkur ūkiant traukiniui, klau-saisi prieblandoje lietaus barbenimo į stangrius alyvų lapus 167

ar eini tuščiomis kopomis ir lengvo v÷jo sujudintos smiltys pakyla sidabriniu, švytinčiu lyg aureol÷ debesim... Viskas beprasmiška ir jokios išeities. Velniava, gal tas Frenkas net netur÷jo jokių piktų k÷slų, o aš, pamatęs nepadorią fotografiją, ÷miau siaut÷ti it senmerg÷, sausakimšame troleibuse netyčia gavusi per užpakalį. Na, o jei ir ketino su manimi papramogauti, kam gi spjauti jam į veidą, kai ÷m÷ manęs atsiprašin÷ti? Varge, varge tu mano...

Aikšt÷je patruliuojantis milicininkas ÷m÷ įd÷miai į mane d÷bčioti, aš atsistojau ir l÷tai nuslinkau Nevskio pus÷n.

Po pačia Centrinio štabo arka susitikau du ilgaplaukius vaikinukus, vienas iš jų riktel÷jo:

- Hello!

Aš net krūptel÷jau - anglų kalba tą vakarą man atrod÷

visų juodųjų j÷gų ženklas. Taip aš susipažinau su vietos hipsteriais (taip jie save vadino, šventai tik÷dami, kad būtent tokie ir yra). Sužinoję, kad iš Vilniaus, jie išsyk mane apib÷r÷

klausimais: kaip laikosi „Vaiva“ ir „Rotonda“, ar mes dar važin÷jame į Rygos „seišinus“, kaip gyvuoja Pieška, Gytis, Robk÷, Nilkos „beibis“ ir aib÷ kitų tipų, apie kuriuos netur÷jau žalio supratimo. Mane išsyk pakrikštijo „Bloku“ - kitaip n÷ nevadino. Nusived÷ savo egzotiškon landyn÷n. Viskas buvo pasiutusiai įdomu, nors jau tada jų gyvenime įžvelgiau kažkokią netiesą. Nežinojau, nežinau ir dabar, kaip tai tiksliai apibūdinti - vaikiškumu? konformizmu? snobizmu? naivia Vakarų „nostalgija“? paklydimu laike ir erdv÷je? Bet kelias, kuriuo jie eina ir kuriuo net penkerius metus slydau aš -

klaidingas!

Jų landyn÷, „komunariumas“, „ašramas“, - visai neblo-gas dviejų kambarių butas su virtuve ir visais kitais patogu-168

mais, didžiuliais langais, aukštomis lubomis, apiplyšusiais tapetais, nutrintu parketu, buvo įsikūręs sename name neapsakomai prabangiomis laiptin÷mis. Tuose dviejuose erd-viuose kambariuose tryn÷si daugyb÷ nieko neveikiančių

žmonių. Baisiai efektinga panel÷, sąmoningai ar nesąmoningai primenanti baltąją Andželą Devis, visus gird÷ arbata.

Kai žmonių šiek tiek apmaž÷jo, liko pastovus vietos gyventojų branduoliukas, maždaug dvidešimt personų, buvo atneštas milžiniškas katilas kukurūzų koš÷s. Patik÷k, niekada gyvenime nebuvau taip godžiai ir daug rijęs. Magnetofono griuv÷siai „nonstopiškai“ džeržg÷ „Hair“, „Animals“,

„Grateful Dead“ ir Džono Lenono „gabalus“, kažkam ypač

nevykusiai pritariant gitara. Kiti murm÷jo ar niūniavo į taktą.

Vienas per kitą, springdami susižav÷jimu, arbata ir kukurūzų koše, pasakojo pritrenkiančias istorijas iš savo nepaprastų gyvenimų. Tu, man rodos, taip pat jų ligi soties prisiklausei. Šimtmečiais neplautų kojinių tvaikas maiš÷si su „Belomor-kanalo“ dūmais ir smilkalais.

- Ant ko s÷di? - paklaus÷ manęs eilin÷ J÷zaus Kristaus kūniškojo pavidalo atmaina.

Pamanęs, kad pris÷dau kokį svarbų daiktą, išsigandęs kilstel÷jau ir pažvelgiau po savimi. Viso labo s÷d÷jau ant grindų.

Vaikinukas sukikeno.

- Fain bajeris, - pareišk÷ ir patikslino savo klausimą: -

“Tarčialini“ ar - „šyriniesi“?

Aš atsakiau, kad - „tarčialinu“. Šis žodis man buvo lyg ir malonesnis, nors, atvirai sakant, nesupratau nei vieno, nei kito. Tada J÷zaus Kristaus atmaina ištrauk÷ papirosą, iškr÷t÷

iš jo visą tabaką, sumaiš÷ jį su degtukų d÷žut÷je laikoma tamsiai žalia mase, sukimšo atgal ir tokį naują „Belomor-169

kanalo“ variantą padav÷ man. Supratęs, kas manęs laukia, tiesiog nutirpau.

Rūk÷me išsyk abu galus, kaip svečiui man teko deganty-sis. Naujasis mano bičiulis „tarčialinti“ ÷m÷ nedelsdamas.

Pasakojo sukrečiančias haliucinacijas, kurių gal÷tų pavyd÷ti Salvadoras Dali ir LSD pranašas Timotis Leris. Man nesidar÷ n÷ velnio, gal tik truputį pykino. Traukiau salsvą lipnų dūmą taip smarkiai, rod÷s, plaučiai plyš, ir - nieko!

Net g÷da pasidar÷, kad aš - toks bukas ir nejautrus. Taigi, kad neapsikiaulinčiau garbingoje, mane įd÷miai stebinčioje draugijoje, ÷miau skiesti regįs, kaip dvi didžiul÷s gyvat÷s, viena balta su juodu kryžiumi nugaroje, kita juoda sidabriniu kryžiumi, iš priešingų kambario kerčių šliaužia tiesiai į

mane. Visi, į ką tik jos pažvelgia, staiga netenka veidų, štai baltoji d÷btel÷jo į vaišinusią mus arbata Tatjaną, jos veidas ima raibuliuoti ir išteka nelyginant vanduo iš paversto indo, ji dar m÷gina semti rieškučiomis, tačiau veidas, išslydęs tarp pirštų, tampa dar viena gyvate, Tatjana lieka su žioj÷-jančia ant pečių praraja, virš kurios sūkuriuoja juodi An-dželos Devis plaukai. Tas pats ištinka visus paeiliui - kambary lieka tik beveidžiai žmon÷s tarp knibždančių gyvačių...

Ši pasaka surišo mane su Leningrado hipsteriais visiems visiems laikams. Mes visi, pritariant Džonui Lenonui, padai-navome: „Imagine there's no countries, it isn't hard to do, nothing to kill or die for, and no religion too, imagine all the people, living life in peace...“ - ir, rod÷s, jokia j÷ga nebepaj÷gs mūsų išskirti. Kitą rytą jie, tiksliau, Tatjana, pagavo man mašiną; pirmąsyk važiavau „tranzu“ tokį rimtą kelio gabalą (anksčiau tokiu būdu nusikasdavau tik iki Kauno ar - Palangos). Ir jausdavausi... nugal÷toju, cha cha cha!

170

O sykį tame somnambuliškame mieste aš susitikau (oh, girl, girl, girl, kaip kad dainuoja saldžiabalsiai „Bitliukai“) mergaitę, Valiušą. Pakent÷k, dabar pasipils limonadin÷s fraz÷s, lyg iš tavo laiškų - nieko negaliu padaryti. Ji pri÷jo prie manęs „Saigone“, aš ten tūnojau jau trečią dieną laukdamas, kol pasipainios koks padorus gyvenamas plotas, tiksliau

- jo savininkas. Valiuša pri÷jo prie manęs ir sulemeno, kad aš - panašus į Aleksandrą Bloką. Aš atsimerkiau ir aja-jai, man pasirod÷, kad toji mergait÷ ir yra paslapties, kan-kinusios mane tame mieste, įminimas. Nor÷damas kiek ap-rimti, aš tučtuojau ją įžeidžiau. Šluostydamas jai ašaras jau-

čiau laimę, kaip atrad÷jas, perskaitęs kokį nusitrynusį dan-tiraštį; varge mano, niekad nemaniau, kad taip sunku kalb÷ti apie mergaitę, kuri patinka.

Valiuša buvo tiesiog sukurta myl÷ti Aleksandrą Bloką ir vedžioti ekskursijas po jo muziejų. Ištisus m÷nesius prasi-tryniau tuose mirusiuose mirusio žmogaus namuose, kur ir aš, ir Valia atrod÷me lyg eksponatai. Valiuša rod÷s nužengus iš senų fotografijų. Tokia kukli kukli mergait÷ paprasta m÷lyna suknele, nus÷ta baltais žirneliais, tamsiais tiesiu sklastymu perskirtais plaukais, sukeltais į sunkų kuodą pakaušyje, išblyškusiu pailgu, taisyklingų bruožų veidu, kuris bežiūrint skleisdavosi it g÷l÷ sul÷tintam filme, tapdamas vis gražesnis ir gražesnis. Aš nebegal÷jau atpl÷šti žvilgsnio (pati, jei tokia gudri, pam÷gink rasti nebanalią frazę susižav÷jimui išreikšti) nuo jos didžiulių, pilkų nervingai mirkčiojančių

akių po tiesiais juodais antakiais, putlių aristokratiškų lūpų, apgam÷lio pasmakr÷je... Valiušą buvo kažkokia vientisa, švari, rami, tyra, nekalta (tiesiogine prasme). Kartais man atrodydavo, kad nuo jos sklinda muzika, kurią girdžiu 171

ne tik aš vienas, bet ir visi aplinkui. Aš visada svajojau apie tokias moteris, kurios, būdamos šalia (o tokios - visada šalia, net jei skiria šviesmečiai), veikia nelyginant naktiniai klaidžiojimai pajūriais ar ilgas žiūr÷jimas į spindintį dangų gulint bičių dūzgesy, čiobreliuose... Jos panaikina erdvę ir laiką, lieka tik kažkas amžino ir absoliutaus - kaip kalnuose... Aš

tik tau vienai tauškiu visas šitas nesąmones, kitiems draugams situaciją nušviečiau žymiai paprasčiau - esą aš kolekcionuoju nekaltas mergeles, o Valiuša, ir aklajam aišku, būtent tokia!

Šis paaiškinimas visus patenkino, net ir - vietines damas, kurios pradžioje jaut÷si lyg ir įžeistos. Kur tai gird÷ta -

rinktis tokį nekaltą, išblyškusį XX amžiaus pradžios eksponatą iš Aleksandro Bloko muziejaus, kai yra Tatjana, apvažiavusi autostopu visą Tarybų Sąjungą, dainuojanti ansamblyje „Rex“, susirašin÷janti su Polu Hornu; šviesiaplauk÷ Irina, vasaromis BAM'e ir SSB uždirbtus pinigus aukojanti Taikos fondui, draugavusi su Vladimiru Vysoc-kiu, po jo mirties pjovusis sau venas ir pusmetį gul÷jusi durnyne, kol gavo paguodos laišką iš Marinos Vladi; Klara, savarankiškai išmokusi japonų kalbą, aktyviai bendraujanti su Kobu Abe, Akira Kurosava, slankiojanti po Nevskį

juodo šilko kimono, iš po kurio lenda apspurę džinsai, ir deklamuojanti tankas originalo kalba; Darja, aktyviai užsi-imin÷janti parapsichologija, skaitanti mintis, galinti iš

mažiausio daiktelio - parkerio ar nosin÷s - papasakoti visą niekada nematyto žmogaus biografiją; Olga, vadovaujanti klasikinio indų šokio ansambliui „Lotosas“, neišeinanti gatv÷n be tuzino apyrankių ant visų keturių galūnių, žodžiu -kuo giliau į tankmę, tuo įdomesni augal÷liai...

Valiuša buvo savo vietoj - ar supranti, ką tai reiškia? Ži-172

noma, gyvenant Leningrade, nebūtinai reikia dirbti gide A.

Bloko muziejuje. Tačiau, kai Valiuša stov÷davo apsupta įvairiausio amžiaus ir prigimties moter÷lių, truputį palin-kusi į priekį, nervingai laužydama rankas, trūkčiojamu balsu deklamuodama:

Предчувствую Тебя . Года проходят мимо –

Все в облике одном предчувствую Тебя .

Вес горизонт в огне – и ясен нестерпимо , И , молча , жду , - тоскуя и любя ...

Patik÷k, ji imdavo spinduliuoti vos pastebima gaivia šviesa.

Aš iš dalies sąmoningai, iš dalies žaisdamas, iš dalies ne-valingai įsijaučiau į Aleksandro Bloko vaidmenį. Kažkaip pasiutusiai aiškiai pajutau, koks neapibr÷žtas, neegzistuojantis dalykas yra laikas, kai prieš mano akis per dvidešimt minučių po dvidešimt kartų per dieną praūždavo svetimas, nesuvokiamais saitais su manim susijusio žmogaus, gyvenimas. Slinkdamas tais v÷siais, pabr÷žtinai tuščiais ir drauge pilnais neįmenamos energijos kambariais aš tikrai pasijus-davau pradžioje tur÷jusiu золотое дворянское детство

vaiku, palengva iš amūro virsdavau svajingu angelu ir galiausiai - demonu, vis dar tobulai gražiu, bet jau pasiutusios kančios ir nusivylimo nuplikytu veidu. Momentais man atrodydavo, kad aš pradedu atpažinti jo-savo daiktus val-gomajame kabinete... Balta krosnis, į kurią jis-aš paskutin÷mis gyvenimo dienomis r÷kdamas iš skausmo laid÷ buteliukus su vaistais, nukr÷sdavo mane mirties šalčiu. Galuti-niame tuščiame it vakuumas ekspozicijos kambaryje, žiūr÷-

damas į jo-savo pomirtinę kaukę po stikliniu gaubtu, jaus-173

davau, kaip mano veidas tįsta, atsikiša skruostikauliai, nosis smail÷ja, ant jos ryšk÷ja kuprel÷, aplink akis ir lūpas susimeta ironiško kankinio raukšlel÷s ir mano stotas iš demoniško tampa mirtinai pavargusio Don Kichoto atvaizdu... Bet aš

niekada nebuvau juo ir tod÷l susidar÷ keistas, absurdiškas meil÷s trikampis: Aleksandras Blokas - Valiuša - aš, net ne trikampis, o užburtas ratas, kuriame mes l÷k÷me kiekvienas atskirai, sukdamiesi aplink savo ašį. V÷lgi viskas kaip kokio kretino sugalvotoje istorijoje, tale told by an idiot. Tik nesijuok, bet aš ÷miau pavyduliauti Aleksandrui Blokui, perskaičiau keletą knygų apie jį, ir viskas, žinoma, klost÷si jo naudai. Valiušai, rodos, mes abu egzistavome viename, tik nežinau kokiame, asmenyje. Galų gale Valiuša mane įtikino, o aš ir nebesipriešinau, kad buvau jis, esu jis, aš -

atoslūgis, tyla po audros, nuokaln÷... Sykį aš net sugeb÷jau tai pajusti visiškai aiškiai: stov÷jau muziejaus hole, priešais didžiulę žmogaus ūgio Aleksandro Bloko fotografiją - tu tikriausiai matei - prie pat laiptų. Aš tvirtai įsir÷miau kojomis į grindis, lyg aplinkui siaustų viesulas, kaip ir jis sukryžiavau ant krūtin÷s rankas ir ÷miau žiūr÷ti jam į veidą taip, lyg pats save tyrin÷čiau veidrodyje. Pirmiausia radau mudviejų

išvaizdos skirtumus: mano plaukai - beveik juodi, o jo -

šviesūs (nors mirštant - Valiuša tai sakydavo trūkčio-jamu balsu - tapo neatpažįstamai tamsūs). Mano veide, kaip ir dera „šaligatvio nuliui“, n÷ra to aristokratiškumo, somnambuliško pranašo šypsnio; mano akys - tuščios ir šaltos, o jo - lyg reg÷tų daugybę mums neprieinamų erdvių; mano lūpų kampučiuose susimetęs nubučiuoto ciniko pasitenkinimas, o jo burna skirta byloti, skelbti, užkalb÷ti, gydyti ir prakeikti. Aš įd÷miai žiūr÷jau į tas liūdnas, svajingas 174

aiškiaregio akis, ir mane ap÷m÷ jausmas - puikiai pažįstamas ir tau, - atsirandantis sutikus kito žmogaus (gyvo, o ne fotografijoje) žvilgsnį. Žiūr÷ti kam nors ilgai į akis n÷ra labai maloni procedūra, tačiau aš visada išeidavau žvilgsnių

(pasak kitų, ir dvasios) stiprumo varžybų nugal÷toju (viena moterišk÷, į kurią sykį įsispoksojau troleibuse, kai nuleidau akis, tiek įsiuto, kad, metus į mane piktą žvilgsnį, pasukiojo smilium sau prie smilkinio). Vaikai visada laimi šiuose žai-dimuose, šunys ima inkšti ir, pabrukę uodegas, traukiasi ata-tupsti. Šįsyk aš neatlaikiau: pasiutus, svilinanti j÷ga skverb÷si į mane ne iš amžiams svajingai sustingusių fotografijoje akių, o iš kažkur anapus. Tas žvilgsnis smigo į mano akis it koks lobotomijos instrumentas, kiaurai v÷r÷ galvą kaip dvi ilgos aštrios vinys. Išsigandau, kad liksiu čia amžiams jomis prikaltas, prikaustytas prie neregimos, tiesiog neegzistuojančios plokštumos. Aš jaučiausi lyg akis išdegęs (patik÷k, tai ne skambi fraz÷, tikrai, atrod÷, kad JO žvilgsnis iš÷d÷ man akiduobes kaip sieros rūgštis), puoliau laukan.

(Aš netikiu reinkarnacija jau vien tod÷l, kad šiais laikais ji virsta prisitaik÷liška pavojinga teorija, paprasčiausiu konformizmu... Nes juk patogu viską atid÷liot kitai dienai, kitai savaitei, kitiems metams. O kas begali būt patogiau už

atid÷liojimą... kitam gyvenimui!)

O Valiuša sau nekvaršino galvos jokiais metafiziniais klausimais. Tiesiog, kaip jau sakiau, mane ir Aleksandrą Bloką suliejo į vieną dievinamą visumą. Aš negal÷jau šito pakęsti!

Ir kol dar nevisiškai prisirišau prie Valiušos, nusprendžiau b÷gt iš to švelnaus, grobuoniško miesto. Prieš pab÷gdamas tik÷jaus nors ką su Valiuša išsiaiškinti... Ji nesiteik÷ manęs suprast, buvo sukūrusi savas nenuginčijamas teori-175

jas apie meilę. Meilę, skirtą dievui, tai yra kažkam taures-niam, aukštesniam, nepasiekiamam (A. Blokui), ir meilę žmogui (man!). Mane tai var÷ į pasiutimą, aš įrodin÷jau, kad jeigu jau taip, tegu ji renkasi arba mane, arba jį; meil÷

jau toks dalykas, kuriam tenka aukotis, daug ko atsisakant.

O ji su maniakišku atkaklumu pareikšdavo, kad anksčiau, kai visos moterys tik÷jo Dievą, jokiam vyrui nešaudavo į

galvą kelt pavydo scenų J÷zui Kristui. Žinoma, esu baisus egoistas, bet aš neištv÷riau... O kuo baig÷si visa ta romantiškoji LOVE STORY, tu jau žinai... Kaip matai, man daug lengviau skiesti apie Frenką nei apie Valiušą. Negerai, kad viskas taip! Keista, bet apie Leningradą ir tu man ne viską papasakojai. Jeigu nori, pasiklausyk.

Aš buvau tave beužmirštąs, tik sykį, pra÷jus maždaug m÷-

nesiui po mūsų susitikimo, pasirod÷ Dorsas. Ar atsimeni jį?

Jis įpuol÷ į mano kambarį lyg persekiotojų genamas, giliai šnopuodamas; su batais, lietpalčiu, skryb÷le ir kelionmai-

šiu virto ant mano lovos. Atrod÷, kad iš Leningrado būtų

p÷stute atrūkęs.

- Blokai, - prapliupo be jokių užuolankų, - atvažiavau tavęs persp÷t! Neprasid÷k su ta merga, - jis tur÷jo galvoje tave, - ji į Piterį atmov÷ vien d÷l tavęs. Visus ištard÷. Buvo įsikalusi, kad tu užsimušei kalnuose, ir kaifavo nuo šitokio faktelio, psichopat÷. Mama mia! Aš ir visa chebra apie tą tavo sumautą dingimą tur÷jom savo nuomonę: kad tu per tuos visus kalnelius ir klonius sprukai Turkijon. Tavo pab÷-

gimas į Turkiją buvo fain istorija! Nežvenk, bet ne tokia, kad pliurptum pirmai sutiktai ar į svečius atsibeldusiai bo-bai. Ji kažkur suuod÷, kad mudu bendravom ir aš turiu tavo 176

nuotrauką, - gal Valiuša išpliurp÷. Pameni, vieną naktį mes susiradome tokią išprot÷jusią d÷žę, kuri už 35 kapeikas iš-

spausdavo keturias supuvusiais kiaušiniais dvokiančias (iš

kur žmon÷s ir traukia tokį fiksažą?), išblukusias, pageltusias fotografijas? D÷ž÷ skelb÷si dirbanti iki 24 val., mes nepatik÷jom, įlindom vidun, iš pradžių su ja pakalb÷jom gražiuoju, o paskiau užlauž÷m kaip besispyriojančią mergą, ir ji, be jokių kapeikų, mus įamžino. Ko gi čia dabar žvengi, pats rodei didžiausią entuziazmą. Taigi išprievartavom tą žiauk-

čiojančią d÷žę, ir kai kiekvienas tur÷jom po šešiolika nuotrauk÷lių, apsiraminom. Tu pasirodei be galo fotogeniškas, o aš - nors kunstkameroj eksponuok! Taigi toji merguž÷l÷, Ania, ar kaip ją ten, atsivilko pas mane išpl÷šti tavo portre-tukų. Mama mia! Nežvenk ir nesikelk į puikybę, bet d÷l tavęs ir pačiam velniui ji būtų sielą pardavus. Graži merga ir - „seksova“, nieko nepasakysi. (Gal÷tum÷t abu fotogra-fuotis miegmaišių ar kokių kitų trantų reklamai ir taip duoną pelnytis.) O dar - protinga iki pasiutimo. Bombardavo mane vardais, pavard÷m, pavadinimais, fraz÷m, citatom, afo-rizmais - keturiom kalbom išsyk, - nors į kelnes d÷k. Ne-

žvenk! Bet man ji nepatiko, nes primin÷ labai gražų paukštį

ar žuvį. Paukščiai ir žuvys - veda mane iš proto, jie tokie margi, aptakūs, tobuli nuo snapo galo ligi nagų, nuo pelekų

ligi akių vyzdžių. Aš galiu paromis stypsoti, veizolų neatitraukdamas nuo kokio kuoduoto paukščiapalaikio ar il-gauodeg÷s žuvies, kol mane apima įsiūtis. Ko čia dabar tuos antakius keli iš nuostabos, būtent - įsiūtis. Įsiūtis, kad tie besmegeniai padarai neverti savo grožio ir jiems nusispjaut, kad stypsai prie jų kaip koks kretinas ir seilę varvini, akių

atpl÷šti negal÷damas nuo pasiutusių spalvų ir formų. Tada 177

man kyla noras žuvyt÷ms išleisti vandenį iš akvariumo, o paukščiukus išsmaugti, išsmaugti, išsmaugti! Nesišiepk, Blokai, čia n÷ra nieko juokingo! Tai ne pavydas tam abejin-gam grožiui, o velniasžin kas! Tai va, toji Aniuta, ar kaip ją ten, visa savo esybe, išore ir vidumi, buvo toks kolibris, drugys admirolas, vanessa atavanta, tobulas iki beprasmyb÷s.

Mama mia! Ir dar įsimyl÷jus tave, seni, šiurpiai, pasiutusiai, kaip morčiaus kat÷. Isterik÷! Gal÷jo gi pasinaudoti proga, susigauti prancūzą ar amerikoną, ne kokį nukaršusį, o firminį, tai ne, mat tavęs prireik÷! Kai vaikščiojau su ja po miestą - visi lig vieno seilę varvino, būtum matęs... Tai va, tik nesugalvok su ja prasid÷ti, žūsi, seni! Geriau jau būtum sprukęs į Turkiją, aš tikrai tavim žav÷jaus, kai visi pasakojo tą versiją! Tyl÷jo, tyl÷jo, dainavo savo folklorines daineles, o paskui - kai d÷jo, tai d÷jo! Pamanyk tik - niekur jis ne-b÷gsiąs, ak - namučiai namai! Eik ir aiškink tai panoms, kurios ištisas paras stirkso prie „ Astorijos“ ar apsitempusios baltais šortais trinasi po Ermitažą, prieš tai metus ats÷d÷jusios ant „Holivudo dietos“ ar anglų kalbos kursuose! Jom ir aiškink apie t÷vyn÷s meilę, šaknis, o ne man, joms, kurios pasiryžusios viskam, kad tik gautų kokį sumautą arabą ir išvažiuotų į tą rolsroisų, viskių, havajų, kontraceptinių priemonių, vaizdo grotuvų ir kitokio m÷šlo rojų. Irgi mat - įsiuto!

Ne aš sugalvojau, kad tu Turkijon išsidanginai. Tokių dalykų

taip lengvai iš piršto neišlauši. Pra÷jusį sykį pats visiems pasakojai, kaip praleidai naktį išsyk su trim ispan÷m - kas gi žino, kokie tavo tikslai? O kaip skiedei, kad užsid÷jus čadrą ir vaidinant musulmonų moterį, galima visą pasaulį skersai išilgai pereit! Tralialia, seni, tavo nervai visai pakriko, na baigiam apie Turkiją, papasakosiu, kas man nutiko su Ania.

178

Taigi išpl÷š÷ ji tas fotografijas, pusę dienos meditavo prie jų, o paskui ištemp÷ mane pasivaikščioti. Merguž÷l÷ pataik÷

atvažiuoti per pačias baltąsias naktis, tuopų žyd÷jimą ir dar pilnatį. Pamačiusi m÷nulį, ji visai kvaištel÷jo, ÷m÷ skiesti, kad ir tu puosel÷ji kažkokius ypatingus jausmus tam šizofreniškam šviesuliui. Tikrai? Na ir keistuolis tu, Blokai! Su tuo m÷nuliu manęs ji vos iš proto neišvar÷ - laig÷ po visą miestą, it nuo grandin÷s nutrūkus, trokšdama pamatyti, kaip kaba pilnatis tarp dviejų Sfinksų, kaip raibuliuoja m÷nesiena purvinuose Moikos vandenyse prie Naujosios Olandijos atspindžio, kaip atrodo Isakijaus soboro šventieji m÷nulio fone. Mama mia! Merguž÷l÷ visai kuoktel÷jo, ir nor÷damas ją kaip nors apraminti, padegiau tuopų pūkus. Oras buvo sausas, o miestas kaip milžiniškas čiužinys prigrūstas tų

visur esančių pūkų. Jais aplipę leningradiečiai, turistai ir inturistai atrod÷ tiesiog apgail÷tinai. Atvirai sakant, tie pūkai

- šlykštus daiktas, bet juos deginti puiku! Prisimeni?

Kaifas, ar ne? Meti įžiebtą degtuką žem÷n, ir ugnel÷, tyliai murks÷dama, šliaužia pūkų taku, aplenkdama žoles, lapus, šukes, net popiergalius; nekalta, lipšni, klusni kaip prijaukintas žv÷riūkštis. Mudu vaikštin÷jome Ostrovkuose, ap-

žiūrin÷jom moderno stiliaus vilas (ten visada filmuoja Angliją), šalia mūsų, tai atsilikdama, tai šastel÷dama į priekį, rang÷si ugnel÷. Anita alpo iš juoko, jai tai atrod÷ nepakartoj ama - pasivaikščiojimas su ugnele vietoj šuns! Staiga al÷jos gale mes pamat÷m porelę, kuriai prie kojų taip pat šliauž÷

prijaukinta ugnis; mes nustebom, nes mažai kas prasimano ar leidžia sau tokią nekaltą pramogą. Mes slinkome nuleidę galvas, sekdami savo ugnelę, kad ji neužgestų, atsitrenkusi į

akmenį, sustabdyta milžiniškų gysločių lapų ar nutraukta 179

nepakankamo pūkų kiekio. Pagaliau reik÷jo pasirodyt prieš

anuodu, kad ir mūsų ugnel÷ ne iš kelmo spirta. Mes ragi-nome savo ugnelę žodžiais, š÷r÷me liepsnojančiais degtukais, elg÷m÷s kaip kokio azartinio lošimo žaid÷jai, retkar-

čiais dirstel÷dami į anuodu. Galų gale mūsų ir jų ugnel÷s susiliejo vienam daikte, akimirką suoš÷ didžiule oranžine liepsna - ir užgeso. Dabar, seni, gali nustot rakin÷jęs dantis ir paklausyti - bus įdomu. Aš pak÷liau galvą, pažvelgiau į

tuodu ir, mama mia, nust÷rau! Tik ned÷k į kelnes, seni, ir nesiaut÷k kaip d÷l Turkijos, bet - priešais stov÷jo... tu ir...

Ania! Tu buvai ją apkabinęs per pečius, du pirštus net laikei užkišęs po suknut÷s iškirpte, kaip dabar matau abu gražučius, lyg iš žurnalo! Ko gi išsižiojai? Apsiramink, aš ir pats žinau, kad ten buvai ne tu. Ania, pamačius priešais stovinčius save su tavimi, aiktel÷jo ir stv÷r÷ man už rankos. Tu, beje, kaip visada

buvai

šaltakraujis,

tik

paprašei

degtukų.

Skaičiuojant į judviejų d÷žutę degtukus mano rankos pasiutusiai dreb÷jo. „Kaip gyvuoji?“ - griebiausi it skęstantis šiaudo. „Kitąsyk pasikalb÷sim, - atsakei, - Ania laukia.“ Ir judu nu÷jot, pasukę į kitą kelkraštį, v÷l degindami pūkus.

Man pasidar÷ taip klaiku, net kažkoks gniutulas gerkl÷je įstrigo, kaip mažiui, skaitant Haufo pasakas ar klausantis

„darželinių“ istorijų apie geltonąsias moteris ant laiptų ar juodąsias rankas orlaid÷se. Na va, Blokai, ir v÷l žvengi, tikrai šizas pasidarei! Mudu su Ania n÷ žodžiu vienas kitam neužsiminę apie tai, kas ką tik įvyko, nusprend÷m šaut pas mane namo. Tramvajus buvo tuščias, ir aš, raminamai sū-

puojamas, prad÷jau atsigauti. Tik staiga vienoj stotel÷j v÷l įlipot jūs - tu ir Ania, kuri šiaip jau - s÷d÷jo šalia manęs. Tu mudviem labai bičiuliškai mostel÷jai, judu nusišypsojot ir 180

atsis÷dot priešais. Mama mia! Tu išsyk ÷mei bučiuot ir minkyt savąją Ania, nors buvai ne Turkijoje ir ne Niujorke. „Seni, nepamiršk, kad esi viešajame transporte“, - pasakiau virpančiu balsu, o tu, neatsitraukdamas nuo Anios, mostel÷jai ranka ir parodei man špygą. Taip! Manoji Ania suspieg÷: „Aš daugiau nebegaliu, lipam lauk!“ Ir mudu iš-

šokome pirmoje pasitaikiusioje stotel÷je. Tu ir tavo Ania pamojavote mums. Tramvajui nuvažiavus, manoji Ania ÷m÷

raudoti balsu, bet - nepratardama n÷ žodžio. Rūkyk, rūkyk, seni, įdomi istorija, pasinervink truputį ir įsivaizduok, kaip tur÷jau jaustis aš. Grįždami namo, judu sutikome dar kokius penkis kartus: prie Varinio raitelio jūs spoksojot, kaip aplink Petro I galvą, lyg traukiami jiems vieniems regimos šviesos, mal÷si devynios galyb÷s naktinių mašalų.

„Ir jūs čia, - pareiškei tu, mus pamatęs, - na ir įkyruoliai!“

O tavoji Ania, kai manoji jau vos laik÷si ant kojų, gašliai sukikeno. Fui! Laimei, mano namai jau buvo netoli. Šlykš-

čiausią, kad, kiekvienąsyk mums susitikus, jūs nueidavot priešingon pus÷n, o paskiau, apsukę kažkokį užkeiktą ratą, v÷l atžingsniuodavot priešais. Ką čia dabar linguoji galvą -

nemeluoju, kaip mane gyvą matai! Taigi dar susitikome prie Isakijaus soboro: judu s÷d÷jot ant laiptelių ir rūk÷t; prie Centrinio pašto jūs m÷ginote Pasaulio laikrody įžiūr÷ti, kiek valandų Londone; prasilenk÷me ant Pasibučiavimų tiltelio per Moiką; pabaigoje judu gaud÷te katiną šalia Aleksandro Bloko namo. Beje, kraupiausia, o gal paguodžianti detal÷: ju du mat÷m ne tik aš ir vargš÷ tikroji Ania, o visi praeiviai.

Kažkas, nieko blogo neįtardamas, jūsų paklaus÷ kelio, kažkas tavo Anios pasiteiravo, kelinta valanda, tavęs papraš÷

prisidegti cigaretę. Kai grįžome namo, užsitrenkus mano bu-181

to durims, mes be kvapo suvirtome čia pat ant grindų, tarytum būtume laimingo atsitiktinumo d÷ka išvengę mirties.

Mama mia! Paskiau g÷r÷me arbatą, rūk÷me, isteriškai šū-

kaujant Alisai Kuperiui, nesikalb÷jome, tarytum nieko ne-būtų atsitikę. Nors, jei nieko nebūtų atsitikę, mudu tikriausiai plep÷tume nesustodami... Įtempta tyla tik pabr÷ž÷, kad atsitiko kažkas tokio, žodžiais nepaaiškinamo. Seni, aš

beveik žinojau, supratau, kaip ir kod÷l d÷josi visa ta velniava.

Tačiau, kai pam÷ginau ją kišti į kokią apčiuopiamą frazę ar teoriją, visas aiškumas pranyko, lyg m÷ginant prisiminti sapną, kuris iškilęs iš pasąmon÷s tarsi banga lūžta ir puto-damas srūva atgal... kai tik nori jį pagaut ir apibūdinti žo-džiais. Matai, seni, kokių stebuklų, pasirodo, esama pasauly!

Mama mia!

Išvažiuodama ji n÷ vienu žodžiu neužsimin÷ apie tai, kas įvyko. Tik stotyje, kai visi lydintieji buvo išprašyti iš traukinio, ji vietoj to, kad atsisveikindama gražiai mosuotų, ÷m÷

plaktis į vagono stiklą, lyg ten būtų paleistos nuodingos dujos, mostaguodama rankom ir be garso r÷kdama. Visas kūnas pagaugais nu÷jo, žiūrint, kaip Ania daužos, rod÷s, purvinas stiklas tuoj paplūs krauju. Taip ir nesužinojau, ar nor÷jo ji ką man pasakyti... Traukinys ÷m÷ važiuot... Na, va žiovauji! Tokią istoriją papasakojau, vien d÷l to atrūkau į

Vilnių, tokia merga d÷l tavęs iš proto kraustos, o tu - žiovauji! Et, Blokai, aš juokauju - jei dar turi sveiko proto, neprasid÷k su ja! Ji tave nukankins! Saugokis, seni!

Dorsas niekaip negal÷jo užbaigt savo pasakojimo, aikčiojo, kaip tikras mafiozas, šūkčiojo „mama mia“ ir buvo baisiai nepatenkintas, nesulaukęs atitinkamos mano reakcijos.

Man visa ta istorija anaiptol nepasirod÷ keista. Nustebau 182

tik, kod÷l tu jos nepapasakojai, nors šiaip jau išklojai smulkią su manimi susijusių sensacijų ataskaitą. O gal tu pamiršai?

Tai puikiausia išeitis - pamiršti...

Aš taip pat daug ką nor÷čiau pamiršti, bet nepaisant to, kad prisiekiau tyl÷t, man knieti tau papasakot dar vieną istoriją.

Savo mistiškojo dingimo (kurį jūs visaip ir labai nes÷kmingai bandote iššifruoti) periodu aš dirbau vieno miesto, nesakysiu kokio, psichiatrijos ligonin÷je, kaip visada - sanitaru. (Prašau neploti iš džiaugsmo katučių, nes tai - nieko nepaaiškina, aš plepys, vaikeli, bet apie tą, jums prarastą mano laiką, būkit tikri, nesužinosit nieko!)

Tai va, sykį slampin÷jau beprotnamio parke, savaime suprantama, pilname varnų, kurias aš skaičiavau tiesiogine to žodžio prasme! Ūmai iš kažkur pasigirdo vaiko verks-mas, veikiau - nenumaldomas bliovimas. Pasirod÷ jauna moteris su pižama ir chalatu, ant rankų ji laik÷ spiegiantį

berniuką, kitas tipeno šalia, nešdamas krūvą batų - visi trys buvo basi. Tam, kuris bliov÷, iš pado dideliais lašais kaps÷jo kraujas. Mane pamačius, moteris pri÷jo artyn.

- Ar negal÷tum÷t kuo nors pad÷ti? Vaikas užlipo ant šuk÷s.

Ji ir abu berniukai buvo neįtik÷tinai panašūs į lieknuo-sius lorius, ar žinai tokius egzotiškus žv÷relius? Tai tokie ma-

žučiukai liesi padar÷liai neįtik÷tinai plonomis galūn÷mis, milžiniškomis akimis, rodos, sukoncentravusiomis visą fizinę, psichinę ir gyvybinę trapaus kūnelio energiją. Moteris buvo jauna, kokių dvidešimt penkerių metų, maniau, kad tie vaikai - vienam iš jų gal÷jai duoti trejus, kitam penke-183

rius metus - jos broliukai. Pasakiau jai, kad eitų į palatą, nesijaudintų, aš viską sutvarkysiu. Ji linktel÷jo galva ir pasak÷ vaikams:

- Eikite su šituo d÷de.

Vaikai spoksodami į mane savo stulbinančiomis akimis sutartinai sulingavo galvom (man net dingtel÷jo, kad jie -

nebyliai). Aš pa÷miau iš jos rankų susižeidusįjį berniuką.

- Mama, mes rytoj v÷l ateisim, - cyptel÷jo jis šniurkščiodamas miniatiūrine nosim.

Še tai tau - ji, pasirodo, tų vaikų motina - niekad nebuvau pasteb÷jęs, kad ją lankytų koks vyras. Ir žiedo ji nemū-

v÷jo. Laibasis loris taip patikliai prisiglaud÷ prie manęs, aš

net nustebau, kad šitaip atrodydamas jis gali nebijoti svetimų

žmonių. Moteris kažką sušnabžd÷jo bučiuodama vyresnįjį

berniuką, o paskiau tą, kurį laikiau ant rankų.

- Hare Krišna, - išgirdau šnabždant vaiką.

- Aš jūsų palauksiu čia, - tar÷ moteris, - palatoje labai nešvaru.

Aš nustebęs įsispoksojau į ją. Ji atrod÷ kažkaip liūdnai keista ir keistai liūdna, nors jau buvau išmokęs niekuo ne-sisteb÷ti. M÷ginau ką nors iškvosti iš tų vaikų - kuo vardu jie ir jų motina, kod÷l ji čia, kas jų t÷vas? Tačiau abu baugščiai tyl÷jo, lyg kalb÷ti gal÷tų tik būdami šalia motinos. Sutvarsčiau mažajam žaizdą, steb÷damasis jo kantrumu - stiklas buvo beveik kiaurai per÷jęs gležną leten÷lę. Palyd÷jau juodu ligi autobusų stotel÷s ir grįžau pas motiną.

- Viskas gerai? - paklaus÷ ji labai abejingu balsu

- Taip.

- O jumis galima pasitik÷ti?..

-Taip.

184

Mes tyl÷dami iš l÷to kažkur slinkome. Tyla buvo nejauki, įtempta ir aš užsirūkiau.

- Nerūkyk, prašau, man nuo dūmų kvapo darosi bloga, -

papraš÷ ji.

Aš beveik įsižeidžiau, mečiau cigaretę, nors, žinoma, gal÷-

jau rūkyti toliau arba išvis nusispjovęs nueiti šalin. Aš slinkau šalia jos, įtemptai, neramiai, jaudindamasis it narkomanas prieš eilinę injekciją - kada gi ši moteris man atsivers?

- Jūs laukiate, kad jums ką nors pasakyčiau? - prabilo ji.

- Taip, jūs keliate pasitik÷jimą, bet tokia dovana negalima piktnaudžiauti. Aš jums nieko nepapasakosiu. Aš nieko neprisimenu. Aš viską pamiršau. Pamiršau, kad neturiu t÷vų

ir augau vaikų namuose, pamiršau, kad nesp÷jau baigti mokyklos-internato, nes dešimtoje klas÷je tapau n÷ščia ir mano vaiko t÷vas mane išsivež÷ Maskvon. Aš tai pamiršau. Aš

užmiršau, kad tik÷jau jį esant magą, nors jis buvo paprasčiausias šarlatanas, despotas, pietietiško temperamento per÷jūnas. Aš užmiršau, kaip jis mane mušdavo, kankindavo visais įmanomais fiziniais ir dvasiniais būdais. Aš pamiršau tuos žmones, kurie priglaud÷ mane, kai aš su šešių m÷nesių

vaiku pab÷gau nuo savo vyro. Aš pamiršau jų dievą, ritualus, mantrą Hare Krišna, Hare Krišna... Krišna... kurią reik÷davo kartoti tūkstančius kartų per dieną. Aš pamiršau mantrą , o tai - nuod÷m÷. Nuod÷m÷ pasakoti apie save, nes tai - m÷gavimasis kančia. Nuod÷m÷ klausytis svetimos kančios. Bet, laimei, aš viską pamiršau. Nedarau nuod÷m÷s pasakodama apie save ir jūsų į nuod÷mę netraukiu; aš viską pamiršau. Aš užmiršau tą svaiginančią, širdies ritmu tampančią muziką, skirtą m÷lynajam dievui pagarbinti; aš

užmiršau g÷lių girliandas ir smilkalų kvapą. Aš užmiršau, 185

kiek daug tas spinduliuojantis dievas pad÷jo man ir mano sūnui Dhani. Aš pamiršau, kaip vyras, nuo kurio b÷gau, mane susirado ir uždar÷ psichiatrijos ligonin÷n, sakydamas, kad aš esu sektant÷, religin÷ fanatik÷, asket÷, mazochist÷, pusprot÷. Aš užmiršau tuos penkis m÷nesius, praleistus ten.

Aš užmiršau, kaip, grįžus iš ligonin÷s, v÷l tapau gera ir klusni vyrui, kuris mane v÷l muš÷, kaip v÷l tapau n÷ščia. Aš

užmiršau, kaip v÷l b÷gau pas tuos mantras giedančius žmones, kaip gim÷ antras sūnus Govinda... Aš neprisimenu, kaip ir kur susitikau žmogų, kuris atvež÷ mane su abiem vaikais į

šitą miestą. Aš užmiršau, kaip jo motina išvar÷ mus visus keturis iš namų, nes aš - kitataut÷, moldav÷, pamestinuk÷, merga su dviem vaikais, nebaigus n÷ vidurin÷s, perkarus astenik÷. Aš užmiršau, kaip mes nuomojome kažkokią dvokiančią pal÷pę: jis mok÷si, o aš dirbau - valytoja, kioski-ninke, indų plov÷ja, kad išlaikyčiau visą šeimą. Aš užmir-

šau, kaip sykį at÷jo jo t÷vas ir pareišk÷, kad taip daugiau tęstis nebegali; jie sužinojo, kad aš - kekš÷, sektant÷, valkata, ir jei aš jų sūnaus nepaliksiu gražiuoju, įskųsią mane milicijai.

Aš nieko neprisimenu. Aš pamiršau, kaip jis patik÷jo savo t÷vu, kurį garbino bemaž taip, kaip tie mane išgelb÷ję žmon÷s savo fleita grojantį dievą, kurio neprisimenu. Aš

pamiršau, kad tas žmogus paliko mane visiškai vieną su dviem mažamečiais laukinukais, kuriems negaliu duoti nieko, išskyrus savo neviltį. Aš užmiršau, kad prieš atsisveikindamas jis mane uždar÷ čia, o vaikus - į savaitinį darželį.

Aš neprisimenu, kad juos retkarčiais prižiūri viena suvai-k÷jus senut÷. Aš viską užmiršau. Ir jei manęs paklaustų, ar jūs geras žmogus, nežinočiau, ką atsakyti, nes pamiršau, kas yra žmogus ir kas yra geras. Aš užmiršau, kad negalima nuo 186

kito dirti odos, nesvarbu, ar jis varl÷, ar žmogus, ir nardi-nant tai į sūrymą, tai į actą, tai į verdantį vandenį, steb÷ti, kaip reaguoja. Aš užmiršau, kad negalima priversti žmogaus knaisiotis po savo kančią ir praeitį. Aš pamiršau, kad tie, kurie siurbia kito dvasios syvus, tokie pat vampyrai kaip ir siurbiantieji kraują. Aš pamiršau. Aš pamiršau, bet jei visa tai prisiminčiau, pasakyčiau savo vaikams, kad jūs -

negeras žmogus, nes privert÷t mane kent÷ti. Nes jūs matydamas, kad man skauda, nesustabd÷te manęs, o tik kaip kokį durklą, dar ir dar pasukdamas, var÷te savo įtemptą d÷mesį į mane. Aš nor÷jau r÷kti iš skausmo, bet pamiršau, kaip tai daroma... - ji tai kartojo ramiai, lyg robotas siaubo filme.

- Nutilk, - sušnabžd÷jau aš tyliai, nors mano viduje viskas dreb÷jo, - nutilk, po velnių...

Moteris pažvelg÷ į mane savo milžiniškomis tamsiomis akimis. Jos veidas buvo visiškai ramus, tartum visą tą siaubą pasakojo kas nors kitas, o ji n÷ negird÷jo. Staiga pasteb÷jau, kad ji - pasiutusiai graži. Labai ramiai, l÷tai, lyg klampioje sapno erdv÷je, ji pri÷jo prie manęs, apkabino, stipriu staigiu judesiu palenk÷ mano galvą žemyn ir ÷m÷ bučiuoti tiesiai į

lūpas.

Kaip ir buvo galima tik÷tis, aš ją įsimyl÷jau. Sužinojau iš

gydytojų jos diagnozę - sunki ciklotimin÷s depresijos forma, reikalaujanti geros priežiūros ir stacionaraus gydymo, kiekvieną rudenį ir pavasarį. Visos jos gyvenimo aplinkyb÷s

- pradedant vaikų namais ir baigiant Krišnos sąmon÷s sekta, ne stabd÷, o skatino ligą. Ji buvo vardu Halina.

Kartais, savaitgaliais, atsižvelgdami į jos norą pabūti su vaikais, ją išleisdavo namo. Pradžioje gal ir tikrai ji nor÷da-187

vo pabūti su vaikais. Bet, atsiradus man, vaikai būdavo iš-

vedami pas kaimynę, o mudu su Halia myl÷davom÷s ištisas dvi paras beveik neišlipdami iš lovos. Galų gale aš net nusprendžiau ją vesti.

Sykį, kai ÷jau namo, prie dispanserio vartų sustojo juoda

„Volga“, iš jos išlipo stambus pliktel÷jęs vyriškis ir pareišk÷

norą su manim pasikalb÷ti. Jis, pasirodo, buvo dievinamasis t÷vas, sudirbęs ir taip jau sušiktą Halios gyvenimą. Mašinoje s÷d÷jo ir jo sūnelis, šviesiaplaukis akiniuotas kretinas moterišku veidu. Jie abu springdami, čeps÷dami, lyg rydami moliuskus (tai yra vienu metu atlikdami malonią ir nemalonią procedūrą), ÷m÷ šmeižti Haliną. Tai buvo baisu!

Aš net nor÷jau tvoti vyresniajam kretinui per galvą, kad padarytų avariją. Aš tau nepasakosiu, ką jie man kalb÷jo, bet po visos tos procedūros jaučiausi lyg ištrūkęs iš dviejų

sadistų, kankinusių mane mažiausiai savaitę, nagų.

Nežinau, kaip (greičiausiai tai taip pat buvo tų dviejų

kretinų darbas) apie mūsų pokalbį sužinojo Halia. Ji labai rimtai paklaus÷, kada gi aš rengiuosi ją mesti. Jokie mano aiškinimai, išpažintys ir prisiekin÷jimai nieko negelb÷jo. Halia buvo taip pripratus prie nes÷kmių, kad negal÷jo be jų

įsivaizduoti savo gyvenimo. Taigi art÷jo atomazga - aš tai jaučiau, bijojau ir nežinojau, ką daryti.

Kartą mano porininkas (su kuriuo pakaitomis bud÷da-vome) susiruoš÷ į kažkieno vestuves ir papraš÷, kad vietoj jo savaitgalį dirbčiau aš. Aš sutikau ir, užuot visą savaitgalį

myl÷jęsis su Halia, bud÷jau ligonin÷je. Mano aiškinimus ji išklaus÷ ramiai, linguodama galva.

- Aš jau pasiruošusi. Aš jau pamiršau tave, - pasak÷ nepakeldama akių.

188

Tą savaitgalį Halina grįžo namo ir su abiem savo berniukais, užsidariusi virtuv÷je, sandariai užkamšiusi langus, paleido dujas. Laimei, kažkokia hiperjautri kaimyn÷ apie vidurnaktį susiruoš÷ pas Halia skolintis mielių pyragui (tai jau mano nuopelnas, nes, kaip pasteb÷jai, mano gyvenime viskas vyksta pagal holivudinių melodramų d÷snius). Pajutusi dujų

kvapą, įtardama kažką negero, moterišk÷ pasišauk÷ savo vyrą, juodu išlauž÷ duris ir rado visus tris laibuosius lorius leisgyvius. Galima įsivaizduoti, kas d÷josi paskui - greitosios pagalbos, reanimacijos skyriai... Dvi savaites net lankytojų

pas juos neįleido. O kai man galų gale pavyko pamatyti Haliną, ji žvelg÷ į mane tamsiais ratilais apvestomis, dar labiau padid÷jusiomis pam÷kliškai gražiame veide akimis.

- Kas jūs? Tai nesuprantama klaida, kad jūs žinote mano vardą ir visa, kas man atsitiko. Aš jūsų neprisimenu. Man nieko neatsitiko. Aš viską užmiršau.

D÷l šito incidento mane išmet÷ iš darbo. Man nebeliko nieko kito, kaip tik išvažiuoti iš to miesto, kur tik÷jausi at-gauti pusiausvyrą dirbdamas - cha cha - žmon÷ms naudingą darbą.

Taigi kaip matai, visur aš lieku niekšas, s÷damas aplinkui manijas, autoavarijas, abortus, savižudybes... Aš prad÷jau bijoti, vengti žmonių, pasidariau prietaringas. Viskas aplinkui tebuvo nepertraukiama įrodymų grandin÷, kad aš -

niekšas, kuriam ne vieta tarp normalių žmonių. Jei aš va-

žiuodavau troleibusu, kiekvienoj kryžkel÷j būtinai užsideg-davo raudona šviesa, be paliovos krisdavo ūsai, kuris nors keleivis apsivemdavo ar apalpdavo, o visur aplinkui vyko avarijos. Jei su draugais nueidavau į restoraną, padav÷jos imdavo trankyti žem÷n gausiai apkrautus pad÷klus, viskas 189

duždavo, prie gretimo stalo susirinkdavo vestuves švenčiančių

kurčnebylių kompanija, jie švokšdavo, ženklais sakydami tostus, ir purtydavosi be garso juokdamiesi. Jei užsukdavau pas ką nors pasiklausyti muzikos, žaibiškai sugesdavo visa aparatūra, plyšdavo magnetofono juostos, lūždavo plokštel÷s, dingdavo elektra. Keliai, kuriais aš vaikščiojau, buvo klote nukloti suvažin÷tais šunimis, kat÷m ir balandžiais. Man ypatingą d÷mesį skyr÷ visokie idiotai: sykį gatv÷je prie manęs priplumps÷jo debil÷ mergait÷ ir kažką me-kendama įspaud÷ man į delną d÷žutę nuo laikrodžio, kurioje papuoštas čiobreliais ir katp÷d÷l÷m gul÷jo milžiniškas negyvas m÷šlavabalis. Aš net nekalbu apie čigones, kurios mane laik÷ beveik saviškiu, jei nekreipdavau į jas d÷mesio, apipildavo šiurpiausiais prakeiksmais...

Kartais mane užplūsta neviltis, arba sekinantis nuovargis, tarsi juodas raištis, užkrinta ant akių, pro kurį

žiūrint absoliučiai viskas įgauna beprasmyb÷s spalvą... Buvo laikas, kai tų nuotaikų kaip galingų sparnų nešamas aš skriste skrisdavau pas Arą ir Miką, kurių adresą gavau per savo pirmąjį apsilankymą Piteryje drauge su pavedimu perduoti jiems dvi stiklines maltų aguonų (tais laikais net už tokį

krovinį dar negr÷s÷ kal÷jimas). Taigi jiedu gyveno Žirmūnuose, ir aš prisimenu tą dilgčiojantį jausmelį

paširdžiuose, atsirandantį jau kylant liftu į devintąjį aukštą.

Turbūt niekas n÷ra iš manęs gird÷jęs tiek melagingai, o kartais

-

visai

nuoširdžiai

meilių

žodelyčių,

kaip

aštuoniasdešimtmet÷ panel÷ Monika, iš kurios Aras su Mika nuomoja karsto formos kambariūkštį. Aš panelei Monikai kažkod÷l patikau, ir ji visada mane įsileisdavo, nors daugybę Aro ir Mikos bičiulių pava-190

rydavo šalin. O juodu niekada neidavo atidaryti durų, ne tiek iš ting÷jimo, kiek tik÷damiesi visus svečius pritrenkti klasikine, iš videofilmų perimta narkomanų buvein÷s atmosfera. Aras su džinsais ir atsagstytais juodais marškiniais tysodavo ant purvinų demblių, būtinai rūkydavo papirosą, spoksodamas į lubas, o Mika, susirietusi embriono poza, kiūtodavo

kamputyje,

visa

apsileidusi

susiv÷lusiais,

nepaprastai

ilgais

plaukais,

ir

basomis

p÷domis

trepčiodavo į kokį šeštojo dešimtmečio šlagerio ritmą.

Langas dieną naktį būdavo užtemdytas raudona cigaret÷mis pradeginta užuolaida, visi pasieniai nustatyti r÷mais, por÷miais, nugruntuotomis drob÷mis, tik prad÷tais arba ne-baigtais geltono kolorito paveikslais, viduryje kambario visuomet pūpsodavo dvi kietai prikimštos kuprin÷s, tartum Aras su Mika ruoštųsi kažkur išvažiuoti ir kiekvienu momentu lauktų pranešimo apie kelionę.

Man į÷jus, Aras kiek pakeisdavo pozą - pasisukdavo šonu ar paremdavo barzdotą galvą ranka, tapdamas panašus į

padišachą iš arabiškų miniatiūrų. O Mika, temperamen-tingai keikdamasi, kad negalinti pakęsti tos idiotiškos virtuv÷s ir tos sušiktos dujin÷s virykl÷s, pasi÷musi sterilizatorių

su trimis švirkštais, distiliuoto vandens ampules ir buteliukus su baltais ar rudais miltukais, išslinkdavo iš kambario. Aš, žinoma, sekdavau iš paskos steb÷damasis, kad jos liesoje, ilgos raudonos suknel÷s glotniai aptemptoje nugaroje galima suskaičiuoti visus slankstelius.

Virtuv÷je nuolatos kuisdavosi panel÷ Monika, iš kažko-kių klaikių m÷sgalių ruošdama vaišes savo aštuoniems pus-laukiniams, persenusiems, nusiš÷rusiems, vienaakiams, vienaausiams, trikojams katinams.

191

Mika, išsid÷liojusi savo įnagius, užsiimdavo raganavimu, o aš, tiesiog užgniaužęs kvapą, steb÷davau jos ramius, tiks-lius, profesionalius judesius. Lygiai taip pat ramiai, pataiky-dama iš pirmo karto, ji suleisdavo mudviem su Aru į venas tą kvaišinantį tirpalą.

Beje, kod÷l aš tau visa tai pasakoju būtuoju dažniniu laiku, lyg pas Arą su Mika būčiau leidęs dienų dienas, nors iš

tikrųjų pas juos lankiausi vos kelis kartus; kod÷l aš pasakoju m÷gaudamasis ir niekaip negal÷damas nusl÷pti susižav÷jimo intonacijos net dabar, kai žinau, kad dalyvavau, o pabudus savisaugos instinktui, tik steb÷jau l÷tinę žmogžudystę; kod÷l leidžiu sau taip kalb÷ti, kai neb÷ra nei Aro, nei Mikos, o aš niekad n÷ piršto nepajudinau, kad juos sustabdyčiau... Aš

visada jausiuos jiems nusikaltęs, ir joks pasiteisinimas, jeigu pasakysiu, kad į visus, net labai apgalvotus mano m÷ginimus juos sustabdyti, Aras su Mika tur÷jo atsakymą, paremtą jų savižudiška filosofija, esą pasaulis gyvena savo paskutines dienas, jiedu tik paklūsta mirštančio pasaulio valiai ir ritmui, o tokie kaip aš, iš paskutiniųjų besi-kabinantys į gyvenimą, t÷ra panašūs į puotaujančius maro metu...

Tiesa, Mika net m÷gino vaduotis - ji pastojo ir, kol lauk÷si, ištisus devynis m÷nesius nesibad÷, tačiau praleido juos pas penkiasdešimtininkus, taigi pakeit÷ fizinę narkomaniją dvasine. Grįžusi namo, ji rado Arą, jau peržengusį lemiamą ribą. Mika tikriausiai nelabai suprato, o gal ir nenor÷jo suprasti, ką tai reiškia. Ji net m÷gino gražiuoju prikalbinti savo vyrą prad÷ti gyvenimą iš naujo, o netekusi vilties išmet÷ į

šiukšlių konteinerį visą Aro švirkštų kolekciją, kuria jis labai didžiavosi ir vis kartodavo - „jei koks Rikas Veikma-192

nas gali kolekcionuoti rolsroisus, tai kod÷l aš negaliu nors tokių mašinyčių...“

Kaip tik tą dieną pataikiau atšliaužti ir aš - su baršku-

čiais naujagimiui ir net geltona rože jaunajai mamai.

Panel÷ Monika įleido mane kaip visada plačiai šypsodamasi. Aras su Mika stov÷jo viduryje kambario, m÷lyname vežim÷lyje kurtinamai bliov÷ vaikas, o magnetofono griaučiai džeržg÷ kažkokią neiššifruojamą melodiją. Pus÷ grindų

buvo nuklota laikraščiais, ant kurių noko spanguol÷s. Aras

- ligi pus÷s nuogas, su nudriskusiais džinsais, o Mika, matyt, ką tik grįžus iš miesto, n÷ nenusivilkus balto lietpalčio, su pieno buteliais rezgin÷l÷je. Man į÷jus juodu net nepasuko galvų.

- Aš tavęs paskutinįkart klausiu, šliundra, kur d÷jai ma-no švirkštus? - švokšt÷ Aras, jau seniai nebepanašus į arabiškų miniatiūrų personažą.

- Neb÷r, Arai, sakau tau, - kaip prasikaltęs vaikas cyps÷jo Mika.

- Pats matau, kad neb÷r, durne! Aš klausiu, kur? - jo sulysęs prakaito išpiltas veidas baisiausiai trūkčiojo.

Mika nuleido galvą ir juodi plaukai kaip vualis uždeng÷

jos veidą. Aras stv÷r÷ ją už plaukų ir prad÷jo tempti į save, o Mika suinkšt÷ priešindamasi, sumosavo abiem rankomis, pieno buteliai nukrito žem÷n ir sudužo.

- Kur švirkštai, ragana, kur švirkštai, ragana, - kažkaip šiurpiai mechaniškai, lyg robotas, kartojo Aras sulig kiekvienu žodžiu žv÷riškai tampydamas Miką už plaukų.

Aš, numetęs šalin barškučius ir rožę, puoliau prie Aro ir, sugriebęs už pečių, m÷ginau jį nustumti šalin, bet Mika prad÷jo pratisai klykti, nes jis tebelaik÷ sugniaužęs jos plaukus.

193

- Apsiramink, kretine! - surikau spirdamas jam į užpakalį.

Aras įtūžęs atsisuko ir net paleido Mikos plaukus. Mika, it gumin÷ l÷l÷, iš kurios staiga išleido orą, sukniubo pieno baloje, o Aras pasilenk÷, stv÷r÷ butelio šukę ir atstat÷ į mane.

- Aš suvarysiu šitą stikliuką į tavo sumautą snukį, tik prisiartink, - suvap÷jo jis ir prad÷jo kikenti begarsiu juoku, visas kret÷damas.

- Aš išmečiau, išmečiau, išmečiau tą tavo šlamštą į konteinerį, - prapliupo Mika, besipainiojančiu liežuviu suplak-dama žodžius į vieną krūvą.

Aras akimirką sustingo, rodos, negal÷damas patik÷ti sa-vo ausimis, paskui stv÷r÷ Miką už plaukų, parvert÷ ant laikraščio su spanguol÷mis ir, visai pamišęs, puol÷ riešku-

čiomis semti tas uogas ir iš visų j÷gų svaidyti į savo žmoną.

Aš v÷l puoliau prie jo, bet Aras svied÷ saują uogų tiesiai man į veidą. Magnetofono juosta baig÷si, o pro isterišką vaiko riksmą buvo gird÷ti, kaip raudonos uogos šnar÷damos rieda grindimis.

- Nedaryk taip, - staiga suvaitojo Mika, - aš juk keliais šliauždama po vieną uogelę rinkau... Maldauju, nedaryk taip... Tai šventvagyst÷...

Tada Aras isteriškai kvatodamas pasiuto kojomis trypti pabertas ant laikraščių spanguoles. Aš vis tik÷jausi jį sulai-kyti, laksčiau po kambarį irgi traiškydamas tas uogas, mane visą kr÷t÷ drebulys, tartum mindžiočiau gyvas būtybes, mažų

mažiausiai - vabalus, ir galiausiai mane ap÷m÷ tokia klaiki neviltis, kad susverd÷jęs parpuoliau kambario kampe. O

Aras, iš kažkokios d÷ž÷s ištraukęs atsuktuvą, plaktuką, reples, nul÷k÷ laužti konteinerio.

194

- Šlykštyne, šlykštyne, - šauk÷ jam pavymui Mika, - na kniskis viso devynaukščio šiukšl÷se ir iš÷dose, pasprink, pasprink, pasprink jomis...

Mika sverd÷dama prislinko prie vežim÷lio, išk÷l÷ vaiką,

÷m÷ jį sūpuoti, glamon÷ti kažką švelniai jam kalb÷dama.

Visas jos lietpaltis atrod÷ tarsi kruvinas. Aš pakilau, pri÷jau prie jos ir pabandžiau paglostyti plaukus.

- Dink iš čia, - tyliai ištar÷ ji, - dink, staigiai! Negaliu tavęs pakęsti dar labiau negu jo...

- Bet, Mika, ko gi tu pyksti... man taip tavęs gaila... -

sulemenau.

- Gaila?! - ji atsisuko ir pažvelg÷ į mane su šiurpą kelian-

čia panieka. - Tau manęs gaila? Tai man tavęs gaila, dink iš

čia, baily! Išsiimk iš akies kino kamerą ir kaifuok su savo kretinais draugeliais, kad tokią puikią medžiagą nufilmavai, reporteri...

Mika neklied÷jo, kaip tik - pataik÷ į dešimtuką. Aš ateidavau į jų namus kaip vagis (visai ne tod÷l, kad už dyką stumdavausi kvaišalus, už kuriuos jie, vos suduriantys galą su galu, brangiausiai mok÷davo). Aš vogdavau jų nuotaikas, pojūčius, emocijas, kad paskui gal÷čiau visiems pasakoti, tai pateikdamas kaip savo patyrimą, tai pasišaipyda-mas, pasmerkdamas ar net bais÷damasis. Kuo toliau, tuo labiau mano bendravimas su Aru ir Mika k÷l÷ tą nelemtą jausmą, kurio nieku gyvu negalima vadinti smalsumu ir kurio genami žmon÷s buriasi autokatastrofų vietose, veržiasi į

pakaruoklių butus, apspinta ant kranto ištrauktus skenduolius ar net virp÷dami žiūri dokumentinius ir videofilmus apie mirties bausmes. Dabar manau, kad tikriausiai man, lyg kokiam apsirij÷liui, per smakrą varv÷davo nenumaldomo go-195

dulio seil÷s, Mikai pasakojant, kaip juodu su Aru leisdavo savo vaikui sumautas aguonų tinktūras, kad tas greičiau užmigtų, arba kaip ji sykį grįžusi namo rado savo sūnaus burną, užlipdytą plačia pleistro juosta, mat jo riksmas trukdęs t÷veliui tapyti...

Mačiau aš ir Aro mirtį. Tai atsitiko per vieną iš tų kelias paras sodų nameliuose trunkančių gimtadienių, kai įsisiū-

bavusi linksmyb÷ staiga išsenka, virsdama savo pačios prie-

šybe, panašiai kaip kad kvatojantį veidą iškreipia riksmo grimasa.

Prisimenu tą rudens rytą, nykų, bespalvį, kai, pad÷rę po nemiegotos nakties, mes nežinia ko suvirstame į vištidę.

Kažkuriam iš mūsų kilo noras pademonstruot savo sugeb÷-

jimus įvarant vištoms katalepsijos būseną. Jis čiupo vieną vištą, paguld÷ ant nugaros ir prad÷jo pirštais braukti jai per kaklą, vedžioti aplink akis, kol vargšel÷ karktel÷jo ir sustingo pražiojusi snapą, išskleidusi sparnus ir idiotiškai užvertusi kojas. Jau nusilpusi linksmyb÷, tarsi tyčiodamasi iš bandžiusio ją nustelbti liūdesio, v÷l sužaižaravo, įgaudama kažkokį bloga lemiantį atspalvį. Kažkas atneš÷ „Šarpą“, visu garsu pratrūko desperatiškas metalas, pergąsdinti paukščiai ir įsiš÷lę žmon÷s kleg÷jo, šauk÷, kudakavo, giedojo, spieg÷, plak÷ sparnais ir plojo rankomis, o nešvankiems bei dvi-prasmiams riksmams nebuvo galo. Ir staiga į÷jo Mika. Man rodos, ji nepratar÷ n÷ žodžio, bet visi atsisuko. Mikos jau gerokai pražilę plaukai buvo susiv÷lę kaip niekad, aplink akis juodavo milžiniški ratilai, viena suknel÷s rankov÷ - nu-pl÷šta ir mat÷si m÷lyn÷mis nus÷ta ranka (prisiminiau, kaip panel÷ Monika vesdavo Miką į pasiutimą kamantin÷dama, kur ir kokie vabalai ją taip sukandžioję). Ji pasak÷ niekaip 196

negalinti prižadinti Aro. Pasipyl÷ įvairiausi juokai juokeliai ir blevyzgos, bet kai Mika nepratarus daugiau n÷ žodžio nusvirduliavo link namo, visi gūždamiesi, net išjungę magnetofoną, nusek÷ paskui ją.

Kambarys buvo dar visai neįrengtas, šaltas, dr÷gnas, klai-kiausiai prirūkytas. Kampuose stov÷jo kibirai su pridžiūvusiais dažais ir kalk÷mis, tušti alaus buteliai, keli stiklainiai su supel÷jusiomis ar susicukravusiomis uogien÷mis, skleisdama smarvę rūko elektrin÷ virykl÷, voliojosi sudr÷kę laikraščiai, skudurai, palaikiai, tik išmesti betinką čiužiniai ir antklod÷s. Aras gul÷jo susirietęs į kamuoliuką ir nusisukęs į

sieną. Kas atsitiko, man rodos, visi suprato tada, kai tarsi hipnotizuojami atsisuko Mikai į÷jus į vištidę ir jai dar nepratarus n÷ žodžio, tačiau vis vien niūriai juokaudami kalbino Arą, tapšnojo jam per petį, plekšnojo skruostus, tamp÷ už

plaukų, spard÷ į nugarą, kažkuris, nušveitęs šalin supuvusių

astrų puokštę, net šliūkštel÷jo jam ant galvos dvokiantį vandenį iš pažaliavusio stiklainio. Ir tada patys apdairiausieji, pajutę baltąją mirtį, susirinko savo šlamštą ir spruko kaip žiurk÷s iš skęstančio laivo. O Mika, iš pradžių maldavusi:

„Tik nepalikit, nepalikit manęs vienos, aš bijau, aš klaikiai bijau, - staiga prapliupo: - Na, skuoskit, b÷kit, „mentų“ mat išsigando, vargšeliai, į kelnes deda, o man - nusispjaut! Aš

nebijau, aš kaifuosiu, kai gal÷siu išspjauti tiesiai į jų šlykščius snukius, kad jie ir jų sušikti viršininkai patys kalčiausi d÷l Aro mirties, kad visi jūs kalti d÷l Aro mirties ir d÷l mano mirties, ir d÷l visų mūsų mirties, nes mes - nereikalingi, nes mes buvom nereikalingi savo t÷vams, buvom nereikalingi daržely, nereikalingi mokykloj, mums tik melavo, melavo ir melavo, vaikščiojom melo užkimštom burnom, ir viskas.

197

Mus atstūm÷, mus išdav÷, o dabar užsiman÷ susigrąžinti, prireik÷ pigios darbo j÷gos! Sūdo!“ Miką sugniauž÷ kumš-

čius ir prad÷jo špygomis badyti Arą. „Šūdo, nebesusigrąžinsit, nesiseil÷kit, nesišiepkit ir nieko nežad÷kit; šūdo, vis vien mūsų

nebesusigrąžinsit, leiskit mums ramiai numirti, tik tiek, tik ramiai numirti, ir nebrukit mums savo kretiniško gyvenimo...

Šlykštyn÷s, šlykštyn÷s, šlykštyn÷s...“ - ji klyk÷ raičiodamasi ant grindų, ir visi tiesiog bijojo prie jos prisiartinti. Paskui ji staiga aprimo ir tarsi neteko sąmon÷s. Tada, kad nereik÷tų

tur÷ti reikalų su milicija, kažkuriam šov÷ į galvą mintis pakasti Aro kūną kokioje lysv÷je, bet tai pasirod÷ per ilgas darbas, ir buvo nuspręsta, tolokai pan÷š÷jus, paguldyti jį

kokiame nors svetimame name. Kai band÷me pakelti Aro kūną nuo žem÷s, jis pasirod÷ baisiausiai pasunk÷jęs. Negana to, pam÷lusioje rankoje jis gniauž÷ raudoną antklodę ir mes niekaip neįsteng÷me atlenkti jo pirštų. Taip mes ir neš÷me Arą, velkantį paskui save tą raudoną užtiesalą - n÷ vienam neat÷jo mintis uždengti juo mirusįjį. Dar ir dabar naktimis aš

sapnuoju tą šiurpią laidotuvių procesiją, be garso plaukiančią per pilką rudens prieblandą, raudonai antklodei plakantis it burei. Bet tąsyk aš, vos kelis žingsnius pa÷j÷jęs, strimgalviais puoliau priešinga kryptimi. Išb÷gęs į kelią susistabdžiau palaikį sunkvežimį. Kabinoje trenk÷ prakaitu, prastu odekolonu ir kažkod÷l - kopūstais.

- Tačiau faktai rodo, - iš radijo skelb÷ abejingas balsas, nuolat pertraukiamas kresčiojimų, - kad įvykdyta gerai ap-galvota režimo akcija. Jis v÷l nusprend÷ griebtis kruvinų

represijų, kad nuslopintų anti...

Buvo šilta ir tvanku. Ir staiga mane užplūdo ne siaubas, ne liūdesys, net ne nuovargis, o gailestis, taip, tas pats ne-198

nusakomas jausmas, persekiojantis mane nuo pat ankstyvos vaikyst÷s. Man buvo pasiutusiai gaila seniai netaisyto plento, siauru purvinu ruožu mašinos prožektorių išpl÷šiamo iš šalto rūko, gaila išpurtusio spuoguoto vairuotojo veido, jo negrabių tatuiruotų rankų; gaila bjauraus žiedo ant mažojo piršto, gaila jo aulinių purvais aplipusių batų, gaila plastmasinių dulkinų rožių puokšt÷s, užkištos už įskilusio veidrod÷lio, gaila išblukusių, kadaise puošusių senoviškus muilus ir prastus madų bei kino žurnalus gražuolių, kuriomis it tapetais buvo išklijuota visa kabina, gaila savęs, savo tarsi išdegusios, kažkokios skausmingos nejautros apimtos sielos, nebepaj÷giančios įsisąmoninti Aro mirties, arba at-liepti Mikos sielvartą. (Beje, Mika mir÷ tais pačiais metais nuo sepsio, nes švirkštų virinimo ritualas jau seniai buvo jai atgyvenęs.)

Gal÷čiau dar kalb÷ti ir kalb÷ti, nes jaučiuosi kaltas d÷l jųdviejų mirties, nors ir neturiu jokių argumentų nei pa-grįsti, nei paneigti tą kaltę...

Net juokinga, kaip aš su tavimi pasikeičiau rol÷mis, tikrai - pasakiškai gera ir lengva kalb÷t su mirusiais. Ir liūdna, kad nieks iš gyvųjų nebenori, nebegali, nebeturi laiko, ne-m÷gina mūsų išklausyti. Tod÷l, vaikeli, ir buvo sukurtas Paguodos telefonas. Nori, pademonstruosiu savo pritrenkiantį

intelektą: Tarptautin÷s pagalbos telefonų federacijos centras yra Ženevoje, o pirmasis tokią pagalbą prad÷jo praktikuot pastorius Sak Varakas 1952 m. Londone! Pritrenkiau?! O, taip, aš darkausi, žinoma, darkausi, nes jau sakiau - kartais užplūsta neviltis...

Bet užteks apie tai, ir nors jau darausi panašus į Sahraza-dą, pasiklausyk dar vieno pasakojimo.

199

Taigi, jei pameni, po Druskininkų mes išsitrenk÷m filmuot

„Pasaulio sutv÷rimo“ į Piterį, „granitinį miestą, virš kurio dangus atrodo granito“. Pirmąsyk gyvenime važiavau minkštam vagone (Povilas, aš ir Raima vienoje kup÷). Paskiau Povilas dar atsitemp÷ kažkokią studenčiukę, teatrologę, ir mes, pasak jos, padar÷m „seksoteką“. Na, įsivaizduok, mes su Raima ant viršutin÷s lentynos, Povilas su ta l÷lyte ant apatin÷s - ratų bild÷jimo ritmu...

Leningrade mus išrūšiavo po visą miestą. Povilą, kaip superžvaigždę, apgyvendino centre, tarakonų knibždančiame

„Sporto“ viešbuty. Kai kuriuos sukaišiojo Vasilijaus saloje, o man teko Teatro instituto bendrikas Novoizmailovske. Iki to stalkeriškoj aplinkoj stūksančio dangoraižio nuo centro reik÷jo kastis mažiausiai dvi valandas. Taigi visi kartu susirinkdavom tik filmavimo aikštel÷j, o bendraudavom per pietų pertraukas. Per vieną tokią pertrauk÷lę Povilas kan-kinosi užkluptas žurnalisčių. Raima irgi užgriuvo neatid÷-

liotini reikalai. O aš buvau ką tik gavęs komandiruotpini-gius, dienpinigius, algą - jaučiausi baisiai turtingas ir troškau paūžt! Bet koks ūžimas be kompanijos? Nieko geresnio nesugalvodamas, pasikviečiau tokią Alę. Štai dabar aš tau ir papasakosiu fantastišką istoriją, kurios nesusp÷jo iškloti Raima. Pirmiausia apie vargšę Alę. Ta mergait÷ buvo nepaprastai panaši į kalnų ožką. Įsivaizduok, tokia šviesi ilgš÷, baisiai plonom, išsišovusiais sąnariais kojom ir rankom, didel÷m išsprogusiom akim ir liūdna, kvailoka šypsena. Su ja susipažinau Druskininkuose, nes mūsų keliai amžinai kry-

žiavosi. Rytais, lygiai devintą, susitikdavom „Turisto“ bare, atseit gerdavom kavą, nes devynios penkiolika punktualiai v÷luodamas, su Čiurlionio kostiumu, bet dar be plaukų ir 200

ūsų, pasirodydavo Povilas. Mes pamaldžiai, net išsižioję iš-

klausydavom rytinį nešvankybių ir anekdotų rečitalį. Filmavimo metu ir aš, ir Al÷ trindavom÷s kaip dūšios be vietos, nes aš savo darbą buvau jau atlikęs, o Al÷ apskritai nieko neveik÷. Laisvalaikiu blaškydavom÷s po Magiškąjį

Druskininkų trikampį: Čiurlionio namelis - bažnyčia - kapin÷s, kurio vidury tysojo Druskonio ežeras. Susitikin÷davom tai Čiurlionio namely, tai prie bažnyčios, tai kapin÷se, kur Al÷, atsis÷dus po medžiu, apsilupin÷jusiu angelu ar su-rūdijusiu kryžium, raš÷ Povilui kilometrinius laiškus (kuriuos jis n÷ neatpl÷šęs met÷ šiukšlių d÷ž÷n). Aš jos nem÷-

gau, nes toji Al÷ atrod÷ kaip mano paties šeš÷lis, įsimyl÷jęs Povilą. Tikiuosi, turi tiek proto, kad mano meil÷s Povilui netapatini su istorija apie Frenką. (Nors mūsų mielųjų in-telektualų būreliuos buvo visokių gandų... „Nes šiais laikais tikra dviejų vyrų draugyst÷ visiems sukelia didžiulį ne-pasitik÷jimą...“ - taip ar kažką panašaus taria Povilo Brikas

„Kat÷j ant įkaitusio skardinio stogo“...) Varge varge, aš tikras pliurpalas...

Tai va, aš pakviečiau tą nelaimingąją Alę, nes po UŽTE-MIMO tapau visiškai laisvas, o jai jaučiau tokį brolišką gailestį. Nu÷jom į „Nevos“ restoraną, patekom be eil÷s kaip ir dera, suvaidinę užsieniečius. Atsis÷dom prie dviviečio staliuko. Al÷ tuoj pat užsirūk÷, o aš ÷miau gail÷tis ją čia atsivedęs. Mane vargino jos beviltiškai šypsąs veidas, dr÷gnos apyverksn÷s akys, nervingas tyl÷jimas. Kad būtų linksmiau,

÷miau skaityt meniu. Ten buvo tokie pritrenkiantys dalykai, kad ir mirtininkas atkustų, tik paklausyk: žiuljenas ko-koricoje, fondiu su profitroliais, putpel÷s vyno padaže, sam-bukas su ananasais, vaisių sufl÷... Bet Al÷ niūriai tyl÷jo. Vie-201

na perregima ranka sukin÷jo tuščią taurę, kita maig÷ jau seniai užgesintą cigaretę. Kadangi n÷ vieno iš mano vardytųjų

patiekalų nebuvo, užsisak÷m kavos su šampanu. Iš nevilties prad÷jau pliurpt apie orą. O Al÷, spoksodama į vieną tašką, įmet÷ kavon cukraus gabal÷lį, pamaiš÷ šakute, ištrauk÷ jau aptirpusį ir parudavusį. Tas, žinoma, nukrito ant stalties÷s, Al÷ pa÷m÷ jį dviem pirštais, sukeldama burbuliukų pliūpsnį

svied÷ į šampaną, pamaiš÷ šaukšteliu, ištrauk÷, pad÷jo į

peleninę, užsirūk÷, pabarškino peiliu į taurę, užgesino cigaretę, išlankst÷ drobinę servet÷lę, numet÷ ją žem÷n, nepak÷l÷, užb÷r÷ druskos ant stalties÷je jau šimtą metų ru-davusios pomidorų padažo d÷m÷s... Aš nebeištv÷riau:

- Ale, liaukis, - pasakiau ir kaip skęstantis šiaudo griebiausi pokalbio apie Povilą: - Ar prisimeni, kaip Druskininkuose, viešbučio balkone, vir÷m voveruškas? Faina buvo!

Susikūr÷m ugnelę iš sauso spirito, į virdulį sukrov÷m grybus...

- O duben÷lyje skrudinom lašinukus...

- Aha! O prisimeni, kaip apačioj susirinko minia poil-siautojų... Visi arba nenormaliai ploni, arba stori, tokiais karikatūriškais pilvais, pilkais, melsvais, žalsvais, violetiniais veidais, apsmukusiais treningais...

- Su kambarin÷m šlepet÷m ir su skryb÷l÷m...

- Ir kaip jie šauk÷: «Прекратите безобразие ! Пожар ! »

„Kurortą supleškinsit!“ „Girtuokliai!“

- O Povilas džiūgavo. Prib÷r÷ pilną kambarį trupinių ir prileido balandžių... - beviltiška Al÷s šypsena pl÷t÷si, lyg kas būtų pjovęs lūpų kampučius. - Jis kaip tik man buvo davęs paskaityti „Arba-arba“. Aš at÷jau jam grąžinti tą knygą, tiek minčių tur÷jau, taip pasišnek÷t nor÷jau. O tik aš

202

į÷jau, iškart įvirto Raima su maišu grybų... Juodu dar toj vonioj užsidar÷... Sak÷, kad grybus valo. Kam grybus valant užsirakinti? O iš ten tokie garsai sklido... Kikenimas... Man taip liūdna, taip liūdna ir negera pasidar÷, - beprasm÷ Al÷s šypsena vis pl÷t÷si ir pl÷t÷si, man net dingtel÷jo, kad lūpų

kampučiai ims ir susijungs kur nors pakaušy... - taip liūdna, bet aš niekaip niekad nebegal÷siu jo užmiršti. Supranti, jis man kaip į nugarą, į patį stuburą įbestas strypas... Ne-

įmanoma užmiršt... - Al÷ pastūm÷ man šampaną blyškiais lūpdažiais išterliotoje taur÷je. - Gerk pats, klaikiai rūgštu...

Kažkas pasak÷, kad mylint tas pats - ar nugal÷ti, ar būti nugal÷tam... Visiška nesąmon÷. Aš žinau, kad esu nugal÷ta...

Ir man skauda ne tik sielą, bet ir visą kūną, galvą, akis...

Svarbiausia, kad aš, būdama nugal÷ta, negaliu guostis, kad Povilas koks užkiet÷jęs vienišius ar mizantropas. Aš gi puikiai matau, kaip paprastai jis plepa su Raima apie pinigus, vaikus... kod÷l jų santykiai tokie lengvi ir gražūs? Kod÷l Raimai ta meil÷ Povilui nesibaig÷ kažkokiu košmaru, beprotybe, patologija? Aš matau, apie kokius tikrus, puikius dalykus jis šneka su tavim... Girdžiu, kaip jis pasakoja apie stebuklingas, gležnas, jį atstūmusias mergaites, kurioms jis raudodamas naktimis skambina iš telefonų automatų... O manęs jis n÷

nemato. Bet aš tai negaliu jo pamiršt, - Al÷ krapšt÷ iš

cigaret÷s tabaką ir b÷r÷ į kavą, - man taip negera, taip negera... Ir tas negerumas įsisiūbuoja kaip sūpyn÷s, kol ima l÷kt ratu aplink ašį, ant kurios yra pakabintas... Ir visi, kurie žino, kas su manim darosi, stebi užgniaužę kvapą ir laukia, kol aš nukrisiu ir užsimušiu. Tu - taip pat, - Al÷ ÷m÷

barškint peiliu per taurę taip garsiai, kad žmon÷s ÷m÷ į mus sukiotis. At÷miau iš jos peilį, bet ji, stv÷rus šaukštelį, toliau 203

barškino savo žodžių ritmu. - Man kartais atrodo, kad aš jo nekenčiu. Taip nekenčiu, kad gal÷čiau jį nušaut. Arba „Pro-ceso“ finale užšokt ant scenos ir suvarius jam peilį į širdį

dukart pasukt. Taip, kad jis dar sp÷tų ištart tą siaubingą repliką „Kaip šuo...“ Ir vis tiek - negal÷čiau jo užmiršt. Bet ir jis, jis kenčia... Tai baisu, matyt, kaip žmogus kraujuoja, ir negal÷ti jam pad÷t, nes jis neprašo tos pagalbos... Ne, aš

negaliu jo užmiršt... Supranti, tai, ką jis su manim padar÷, -

yra baisu. Jis at÷m÷ iš manęs viltį! O pats vis kartoja Kamiu žodžius, kad „atimti viltį iš jaunos sielos yra didžiausias nu-sikaltimas iš visų, iki šiol padarytų...“ Jis kalba, kad negalima nepamaitinti iš lizdo iškritusio paukščiuko, o kaip elgiasi su manim? Štai tai ir yra baisiausia, kad labai paprasta pamaitint iš lizdo iškritusį paukščiuką ir neįmanoma pad÷t žmogui! Jis ir at÷m÷ iš manęs tą gražią stebuklingą viltį, kad žmogus žmogui gali pad÷t! Jis at÷m÷ iš manęs viltį, kad žmogus gali būt laimingas šioj žem÷j! O paguosdamas tepasak÷, kad reikia gyventi be iliuzijų! Jis at÷m÷ iš manęs viltį! Ir vien už tai, kaip sako Kamiu, galima jį nužudyti. Tai kaipgi aš galiu jį

užmiršti?

Al÷ nutilo ir užsideng÷ akis ranka.

Taip pras÷d÷jo keletą minučių, o kai atitrauk÷ delną nuo akių, įvyko keisčiausias dalykas. Abi šampano taur÷s, kavos puodelis, kūgiais susuktos purvinos servet÷l÷s, pelenin÷ su nuorūkom, dalis stalo - sužydo neužmirštuol÷m! Al÷ garsiai aiktel÷jo ir ÷m÷ dairytis aplinkui, vis aimanuodama:

- ...oi, aš tikrai niekad, niekad jo neužmiršiu... - O visa, ką tik liet÷ jos žvilgsnis, lyg milžinišku, žydruos dažuos pa-mirkytu teptuku brūkštel÷jus, pražydo neužmirštuol÷m: sienos, lubos, fortepijonas, žmon÷s, jų barščiai, kotletai, kom-204

potai... Akimirką spengusią mirtiną tylą staiga pakeit÷ šur-mulys, išgąsčio ir pasipiktinimo šūksniai, dūžtančių indų

tarškesys, vaiko riksmas. Žmon÷s dar nesuvok÷, kas visos šios keistenyb÷s kaltininkas, bet triukšmas augo, pl÷t÷si, da-r÷si vis piktesnis. Aš taip pat n÷ velnio nesupratau. Spoksojau į neužmirštuol÷mis sudygusias savo rankas, fantastiškas lyg kokio kinų imperatoriaus žaislas. Brūkštel÷jau jas vieną į kitą - neužmirštuol÷s nubyr÷jo lengvai, it sausas sm÷lis.

Atsistojau. Al÷ klausiamai pažvelg÷ į mane, ir aš kaipmat visas sudygau neužmirštuol÷m. Paskubom persibraukiau delnais per drabužius, prie mano kojų nubyr÷jo krūva tų

gležnų kapinių g÷lyčių. Šveičiau ant stalo 10 rublių (ak, koks riteriškas gestas!), čiupau už rankos Alę, nusitempiau ją lauk iš nepasitenkinimu ir pikta nuostaba gaudžiančios sal÷s. Ji slinko nuleidus galvą, o rausvas praskydęs kilimas virto vešlia neužmirštuolių pieva. Tarpduryje Al÷ d÷btel÷jo į

žado netekusį metrdotelį, paversdama jį žydinčiu stulpu.

B÷gte nusileidom nuo neužmirštuol÷m vešinčio kalno, kuris dar prieš akimirką buvo laiptais. Prasigrūdom pro eilę žmonių, kurie primin÷ vertikaliai sustatytų, m÷lynom at-minimo g÷lyt÷m apsodintų kapų virtinę. Ištrūkom į Nevskio prospektą. Tada aš susipratau apkabint Alę per pečius ir delnu uždengt jai akis.

- Užsimerk, užsimerk, - šnypščiau jai į ausį.

- Negaliu, negaliu, suprask, negaliu jo pamiršt, - Al÷, isteriškai sriūbaudama, var÷ savo.

Pasukom į artimiausią krantinę. Nusitempiau Alę prie pat vandens ir pasodinau ant akmeninių laiptelių. Ji s÷d÷jo užsidengus veidą rankom. O aš ÷miau pats save rav÷ti -

kaipgi kitaip pavadinsi tokį dalyką?! Tos neužmirštuol÷s 205

netur÷jo jokių šaknų ir buvo prilipusios prie manęs kaip plunksnos ar varnal÷šos. Saujomis m÷čiau jas į vandenį. Al÷

prask÷t÷ pirštus ir pro tarpupirščius apsidair÷. Granitiniuos laiptuos ÷m÷ dygt trapios melsvos, rausvos g÷lyt÷s, minkšta-lap÷s, pūkuotais stiebeliais, standžiais geltonais vidur÷liais.

Al÷ susiriet÷ ir sl÷pdama galvą tarp kelių suvaitojo:

- Aš nieko negaliu su savim padaryt. Aš negaliu jo pamiršt.

Atsis÷dau šalia jos. Roviau iš granito lyg iš puriausios že-m÷s neužmirštuoles ir mečiau į drumstus kanalo vandenis.

Ir, velniai griebtų, tai visai nebuvo romantiška! Ne sykį tam-piaus su girtais ar kaip kitaip apkvaišusiais savo bičais. Jie griuvin÷dami pliurpdavo nei šį, nei tą ir kas antras žingsnis vemdavo. Visas tas košmaras su neužmirštuol÷mis veik÷ lygiai taip - šlykščiai, nejaukiai, nemaloniai. Liguistai. Al÷ savo žydinčiom rankom ÷m÷ knistis po žydra puokšte virtusią rankinę.

- Palauk, palauk, tuoj praeis, - inkšt÷ ji, - man jau daug sykių buvo taip pragariškai negera. Visada, kai suvokda-vau, kad niekad neįstengsiu jo užmiršti, darydavos pragariškai negera. Tik neužmirštuol÷s nesirodydavo... Aš

žinau, ką daryt. Kaip nors trumpai užsimiršt. Va, žiūr÷k, - ir ji

÷m÷ mestis burnon tabletes, - va, žiūr÷k, tuoj aš jį primiršiu.

Aš š÷riau jai per rankas ir kelios tablet÷s nukrito į

neužmirštuoles.

- Tu gi kojas pakratysi nuo tokios doz÷s!

- O, kad tai būtų taip paprasta, - suvap÷jo Al÷, pažvelgdama į mane ir tuoj pat apt÷kšdama neužmirštuol÷m.

Pasijutau lyg apvemtas ir su pasišlykšt÷jimu ÷miau raut nuo savęs nekaltus augal÷lius. Visiškai nesusigaudžiau, kaip 206

elgtis toliau. Al÷ s÷d÷jo atsir÷mus į sieną, tiesi tiesut÷l÷, net prisiminiau jos absurdišką palyginimą, kad Povilas jai yra kaip į stuburą įvarytas geležinis strypas... Dabar ji man atrod÷ kažkokia viduramžiška, na, tokia bekrauj÷ madona, ilgakakl÷, ilganos÷, maža burna, be antakių, be blakstienų, milžiniškom akim po sunkiais virpančiais vokais. Ir sugalvok tu man šitaip atrodydama įsimyl÷t Povilą Aršauską!

Žmogų, kuris mir÷ pats to nepasteb÷jęs ir kitų nepasteb÷tas.

Įsimyl÷ti m÷nulį! Velniava! Pažvelgęs į laikrodį, pamačiau, kad jau penkta valanda. Senų seniausiai tur÷jau būti filmavimo aikšt÷j.

- Klausyk, vaikeli...

- Oi, tik nesakyk „vaikeli“, jis visada taip sako, - silpnu balseliu pratrūko Al÷. - Kaip viskas blogai iš÷jo! Suprask, Povilas - didžiausias mano gyvenimo atradimas ir - didžiausias praradimas. Aš negaliu jo užmiršti...

- Klausyk, man reikia į darbą. Ką darom toliau?

- Aš važiuosiu kartu su tavim. Kur aš d÷siuos? Kurgi aš

viena d÷siuos? Man jau viskas pra÷jo, Gediminai, nepalik manęs.

Ji atsistojo, susverd÷jo. Buvo gerokai apkvaišus, matyt, vaistai prad÷jo veikt. öjo prisidengusi akis ranka, ir grindiny tik kur ne kur kal÷si blyškios it šalnos pakąstos neužmirštuol÷s.

Užtat į mane visi spoksojo akis išpūtę, nes atrodžiau kaip pusiau išrav÷ta neužmirštuolių lysv÷ arba - „g÷lių vaikų“ tra-dicijas perlenkęs hipis. Šiaip taip pagavau taksi. Mašinoj Al÷

visai apsnūdo ir tik retkarčiais suaimanuodavo:

- Bet aš niekad jo nekaltinu... Vis vien jis mano gyvenime suvaidino svarbiausią rolę... gali rašyti į savo geriausių

vaidmenų sąrašą... aš jo niekad nepamiršiu...

207

Atl÷k÷m prie namo, kur kažkada gyveno Čiurlionis. Pro užtvarą grūdos žiopliai, mudu prasibrov÷m iki kino studijos autobuso. Įlaipinau į jį Alę. Ji nusvirduliavo ir kniūpsčia atsigul÷ ant galin÷s s÷dyn÷s.

Vos mane pamatęs Pleibojus prad÷jo r÷kt, kad veltui imu pinigus. Laimei, Raima jį kažkaip užkimšo, nes visai netur÷jau j÷gų ginčytis. Tik pagalvok, per tiek laiko neatsirado n÷ vieno, galinčio pritvirtinti ant namo lentelę

«Измайловский пр . 5».

Povilas su paltu ir skryb÷le (filmavom lapkričio pabaigą, nors buvo liepos pradžia) ryškiausios pilnaties faz÷j s÷d÷jo ant kažkokios d÷ž÷s kartodamas: „...ir jeigu tu dar ilgai ilgai neatvažiuosi, tai rasi savo Kastuką kaip Piotroviną, kurį tur÷si ilgai bučiuoti, kol prikelsi. Taigi atsimink...“ Dobužinskis su Somovu stov÷jo atokiau ir žvengdami rijo ledus. Grįžau į

autobusą. Al÷ snūduriavo, susirietus į kamuoliuką, autobuso s÷dyn÷s ir grindys kur ne kur žyd÷jo neužmirštuol÷m. Aš dirstel÷jau į lubas ir net aiktel÷jau - jos primin÷

dr÷gną paupio pievą - matyt, Al÷ ilgokai gul÷jo spoksodama į viršų. Laimei, kol kas dar niekas nebuvo į autobusą įkišęs nosies... Repeticijos ir keli dubliai pra÷jo ramiai. Aš kaip visada užhipnotizuotas spoksojau į Čiurlionį, dešimtą kartą iš eil÷s vaitojantį: „...tame Pitery taip tamsu, kad net baim÷

ima. Dangus kaip senas skuduras, kaip nešvari pašluost÷.

Būna tokių tamsių dienų, kad neįmanoma tapyti...“ Ir staiga jis nuo galvos ligi kojų paplūdo neužmirštuol÷mis.

Dobužinskis ir Somovas šoko šalin kaip nuo m÷lynos ugnies, bet tos g÷l÷s nelyginant liepsna ap÷m÷ ir juodu, perb÷go per masuotę, atitvertus žioplius, mašinas, „jupiterius“. Žiopliai ir masuot÷ pradžioj net man÷, kad tai koks super-208

modernus triukas. O Pleibojus tai palaik÷ baisiu akibrokštu, drausm÷s pažeidimu ir sušuko į žydintį megafoną: „Po velnių, baikit šitą velniavą...“ Raima šoko prie Povilo ir ÷m÷

rūpestingai raut neužmirštuoles nuo jo skryb÷l÷s, veido, palto, rankų... Jis l÷tai lingavo pirmyn atgal ir bereikšm÷m stiklin÷m akim spoksojo, kaip Somovas su Dobužinskiu keikdamiesi ravi vienas kitą. Anot Povilo, vos išrovus vienas g÷les, kaipmat dygdavo kitos.

Kilo klaiki panika. Aš puoliau ieškoti Al÷s. Radau ją, atsir÷musią į sieną, galų gale užsidengusią rankom veidą ir raudančią. Prad÷jau kažką aiškint, o ji tik keistai riktel÷jo ir pasileido b÷gt. Iš jos įsimyl÷jusių akių plūdo, tvino nesibaigiantys neužmirštuolių srautai, užliedami grindinį, namų sienas, kalin÷tas ketaus tvoreles, medžius, elektros stulpus, žibintus, telefono būdeles, suolelius, kelio ženklus, šiukšlių d÷žes, mašinas, iš nuostabos šūkčiojančius praeivius, šunis, kates, balandžius. Staiga Al÷ už kažko užkliuvus parvirto. Gul÷jo kniūpsčia, nejud÷dama, keistai atmetus rankas. Kiek tik akys užmato, dr÷gname v÷jyje siūbavo neužmirštuol÷s. Aplinkui tuoj susispiet÷ būrys žydinčių, šūkaujančių žioplių. Prisistat÷ milicininkas. Atskub÷jo visai nerav÷ta Raima...

O baig÷si viskas labai paprastai: Alę nuvež÷ į psichiatrijos ligoninę. Kai kitą rytą su Povilu ir Raima nu÷jom jos aplankyt, mūsų neįleido. Pareišk÷, kad Al÷s atvejis - labai sunkus ir greičiausiai - unikalus, niekur pasauly neuž-

registruotas, gal kiek panašus į telekinezę, pirokinezę, telepatiją ar hipnozę (...kažkas neaiškaus iš nepageidautinos parapsichologijos operos). Kitą dieną mums kategoriškai pasak÷, kad daugiau nebesirodytume, kad Al÷ jau-209

čiasi labai prastai, o tai, kas jai nutiko, jau turi pavadinimą -

florakinez÷.

Paskui mes išvažiavom į Kaukazą. Visa ta „Pasaulio sutv÷-

rimo“ chebra man įsi÷d÷ iki gyvo kaulo. Tod÷l mano džiaugsmui nebuvo ribų, kai Batumio geležinkelio stoty aš susitikau bičiulį, kuris, kaip jau sak÷ Šeš÷lis, b÷go iš kalnų, nepak÷lęs vienatv÷s. O aš kaip tik buvau jos išsiilgęs. Pra÷jus šešioms savait÷ms, dingau be žinios. Apie tai aš tau nieko nepasakosiu.

M÷gstu paslaptis. Ir vienatvę. Ir pauzes.

Kai prisimenu Alę, darosi nejauku. Betgi aš netikiu, kad tai, ką ji jaut÷ Povilui, buvo meil÷. Lygiai kaip ir tu - manęs nemyl÷jai. Povilas buvo teisus sakydamas, kad yra tik du keliai - į meilę arba į savižudybę. Meil÷ negali nuvest į savi-

žudybę. O beprotyb÷ juk taip pat - savižudyb÷s, o ne meil÷s pus÷j... Taip, aš rizikuoju išsipl÷št iki „Forsaitų sagos“, bet dar pasamprotausiu... Mano galva neišneša, kod÷l moterys taip m÷gsta įsigyti tuos „dangiškus meilužius“, kaip Harį Kuperį, Elvį Preslį, Dostojevskį, Gogeną ir jau tikrai dangišką J÷zų Kristų, Krišną, Budą? Mano manymu, vyrus tai ištinka daug rečiau; visokios istorijos su merilinomis monro, bridžitomis bardo ir editomis piaf veikiau primena futbolo ar krepšinio komandos garbinimą nei visa apimančią meilę.

Nežinau, kieno naudai šis faktas. Viena arši feminist÷ man įrodin÷jo, kad kiekvienoj epochoj meil÷s vertus vyrus gali ant pirštų suskaičiuoti, taigi belieka visoms draugiškai dalytis išrinktuosius. O kartais tokiais „išrinktaisiais“ tampa ir visai patologiški tipai, pavyzdžiui, Sidas Višeusas, ar pažįsti tokį? O aš susidūriau su juo (ko gero!) akis į akį.

Nori sužinoti, kaip?

210

Dirbdamas psichiatrijos ligonin÷je, aš dažnai išeidavau pasivaikščioti į parką, kuriame viskas atrod÷ lyg prasto filmo dekoracija - seni apdžiūvę medžiai, akinamai geltona pienių pieva ir varnos, varnos, varnos, nors imk ir filmuok scenas iš Van Gogo gyvenimo. Taigi aš rūkydamas nuslinkau į tolimiausią to gerokai erzinančio parko kampą ir užsi-roviau ant dviejų panų. Viena iš jų, su pižama ir chalatu, s÷d÷jo ant žol÷s, užsid÷jusi ausines, užsimerkusi, visu kūnu linkčiodama muzikos taktan, rūk÷. Antroji, džinsuota, ber-niukiškai kirptais plaukais, laik÷ ant kelių pasid÷jusi portatyvinį magnetofoną ir čiulp÷ žol÷s stiebelį. Man pasirodžius, toji su žol÷s stiebeliu kumštel÷jo savo kaifuojančiai draugei.

Pižamuotoji atsimerk÷ it pažadinta iš gilaus miego; pamačius mane, jos veide atsirado juokingas išgąstis. Ji staigiai nušveit÷ ausines, iš kurių pasipyl÷ skardus trūkčiojantis pankrokas su visais mielais žodelyčiais - dirty, fuck, shit...

Manęs, žinoma, buvo galima išsigąsti - d÷v÷jau baltą chalatą, baltas kelnes ir mano metro aštuoniasdešimties stotas atrod÷ tiesiog sukurtas laužti rankas, maukšlinti tramdomuosius marškinius ir rišti prie lovos. Mergait÷s išjung÷ magnetofoną, begrūdant jį į drobinį maišą pasipyl÷

kažkokio subjekto fotografijos. Pižamuotoji, baugščiai d÷bčiodama į mane, ÷m÷ jas semti atgal maišan. Viską su-tvarkiusios, jos nuleidusios galvas atsistojo priešais mane it prasikaltusios mokin÷s.

- Tai pramogaujat, - pasakiau ir matydamas, kad jos laukia kažko griežto, kreipiausi į džinsuotąją: - Jums tikriausiai žinoma, kad su ligoniais matytis galima tik lankymo valandomis ir draudžiama juos varginti visokiais pankro-kais, fotografijomis bei nuodyti rūkalais?

211

- Tik, maldauju, nesakykit mano gydytojai, - sukūk-

čiojo ligon÷ ir kreip÷si į draugę: - Eik, Audra, susiskam-binsim...

Ir Audra, sparčiai susigriebus visą mantą, nu÷jo. Aš niekaip nesupratau, ko gi jos taip persigando. Kas kita, jei bū-

čiau jas nutv÷ręs geriant alkoholį, pumpuojantis kokį šlamštą ar... galų gale... mylintis.

- Kuo tu vardu? - paklausiau vargš÷s savo aukos, vis labiau ir labiau gniūžtančios, tarsi nulipdytos iš blogo plastilino.

- Viktorija, Vika, - atsak÷ ji užsirūkydama.

Žinai, visai nieko sau Vika, nors grožio konkurse laurų

gal ir nenuskintų; tokia mažyt÷, ežiuku kirptais juodais plaukais, milžiniškomis pilkomis akimis, ilgiausiomis blakstie-nomis, duobut÷mis skruostuose. Ji v÷l maldaujamai sulemeno:

- Tai nesakysit gydytojai?

- Ko gi aš jai tur÷čiau nesakyti?

- To, ką mat÷t!

- Aš nieko nemačiau! - atsakiau gūžtel÷damas pečiais, nes man tikrai taip atrod÷.

- O, ačiū tau, - sušnibžd÷jo ji tūpdamasi ant žol÷s. Pa÷-

mus už rankos, pasisodino mane šalia. Supratau, kad dabar prasid÷s išpažintis. Apsišarvavau kantrybe ir pasiruošiau klausytis. Ligoniai ir kai kurie gydytojai sak÷, kad turiu nuod÷mklausio talentą.

- Žinai, kod÷l ir kas čia mane uždar÷? Papurčiau galvą.

- Ogi - mama. Jai nepatiko žmogus, kurį aš myliu. Ji nusprend÷, kad beprotnamy išgydys mane nuo meil÷s, cha cha, 212

visom šitom sumautom piliul÷m, - ji išsitrauk÷ iš kišen÷s stiklainį nuo grietin÷s, pilną įvairiaspalvių tablečių, ir nu-

šveit÷ žem÷n. Aišku - nevalgo vaistų, tai aš vis tiek pranešiu jos gydytojai, tokia jau mano pareiga.

- Per kiek laiko sukaupei šį turtą?

- Nesvarbu. Grįžus namo susiversiu liuks karoliukus, tokios spalvos - žydra, geltona, rožin÷ - ištisa paranoiko pa-let÷... - Vika net pliaukštel÷jo liežuviu, - tai va, prieš įkiš-

dama mane čia, motuš÷ padeklamavo ištisą monologą apie motinos meilę - Šekspyras būtų sprogęs iš pavydo. Apie tai, kaip ji trokšta matyti mane laimingą, o mano kančia -

jai draskanti širdį, ji geidžia gero žmogaus šalia manęs ir -

oh - anūk÷lių. Na, o prieš tokią solidžią procedūrą, kaip vedybos ir vaikučių gimdymas, reikia truput÷lį pasigydyti, išmesti iš galvos visas kvailystes, su šaknimis išrauti tą, kurį

aš myliu... Šaudyti reikia tokias kaip ji!

- Kuo gi motinai neįtiko tavo išrinktasis?

- Visų pirma, tuo, kad jis, jos manymu, - miręs, visų antra, aš, jos manymu, nesu niekada jo reg÷jus, su juo kalb÷-

jus, gul÷jus, visų trečia - jis anglas, o ketvirta - psichopatas, jos manymu. Mano močia - kaip Tečer - geležin÷ ledi. Jos nuomon÷ - įstatymas. Močia perskait÷ apie jį porą straipsniūkščių visokiuose „nemunuose“ ir „rovestnikuo-se“. Viskuo šventai patik÷jo. Cha! Sud÷jus visus ką tik iš-

vardytus jo minusus krūvon, tampa aišku kaip dieną - ide-aliu žentu nebus, n÷ra ko n÷ svajoti apie raudonžandžius anūk÷lius, knaisiojimąsi kolektyviniame sode, persiškų kilimų daužymą kooperatinio namo kieme, žiguliuką ir pagyras prieš kūmutes, kurių dukros senmerg÷s.

- Kuo jis vardu?

213

- Sidas Višeusas, jis grojo „Sex Pistols“ ansambly...

Aha, prisiminiau. Apie jį žinojau iš tų pačių šaltinių kaip ir Vikos motina. Atvirai sakant, visi faktai bylojo to tipo nenaudai. O faktai, sakyk ką nori, visada lieka faktai: Sidas per koncertus pjaustydavosi butelių šuk÷mis ar skustuvais, nuo galvos iki kojų išsiterliodavo krauju, negail÷damas šito gero sužv÷r÷jusiai publikai, kurią trankydavo per galvas gitara ir dosniai apdalydavo marihuanos nuorūkomis. Įvairaus plauko vertelgoms ir man visai nesuprantamiems Vikos tipo padarams iškryp÷liška Sido Višeuso prigimtis buvo tikras atradimas! Tačiau finišavo jis liūdnai: prisipampęs kvaišalų tiek, kad nebegal÷jo išsivilkti scenon, kažkokiame viešbutuke jis perskrod÷ savo draugužei Nensei Spangen ar Frensei Farmer pilvą, o toji ÷m÷ ir pakrat÷ savo dailias kojeles. Kilo skandalas, Sidą pasodino, bet, kaip ir reik÷jo ti-k÷tis, už solidų užstatą paleido. Ištrūkęs laisv÷n Sidas Vi-

šeusas iš tos laim÷s neapskaičiavo kvaišalų doz÷s ir gavo pelnytą galą. Taigi matai, kokius mylimuosius renkasi šau-nios šiuolaikin÷s merginos, o tu - mane, nupiepusį, sentimentalų žioplį, klejojantį apie mediko karjerą...

- Deja, mis, aš mažai pažįstu jūsų išrinktąjį, bet, būdamas tamstos motinos vietoje, tai susi÷męs už galvos rypau-

čiau: ak varge, vargeli, už ką užkrov÷ tokį sunkų kryžių mano vienturt÷lei...

- Tu, matyt, tikrai nepažįsti Sido, o aš jį žinau kaip nu-luptą, nes mudu skirti vienas kitam. Man dar močiut÷ sak÷, kad du žmon÷s - vyras ir moteris - tai vieno ir to paties obuolio, padalyto pusiau, dalel÷s. Jos, Dievulio paleistos, ritasi ritasi per pasaulį, kol susitinka arba nesusitinka. Sidas yra mano pus÷, nors mudu ir susitikom per v÷lai. Jis 214

tur÷jo numirti, kad susirastų mane, kito kelio nebuvo, -

Vika v÷l užsirūk÷ iš mano neapdairiai numesto žol÷n pakelio,

- visas jo gyvenimas buvo ištisa agonija. O agonija visuomet baisi. Mano senelis mir÷ v÷žiu, paskutin÷m parom klaikiai kent÷jo. Jokie nuskausminantys nebepad÷jo, jis visą laiką šauk÷ kažkokiu siaubingu, prislopintu, nežmonišku balsu, kankindamas visus aplinkui. Tačiau, suprantama, visi jo gail÷josi. Sidas irgi merd÷jo, ne kelias paras, bet visą gyvenimą. Jokie narkotikai nebegal÷jo numalšinti kančios -

jis nepaj÷g÷ gyventi be manęs, - ji įtrauk÷ dūmų ir užsikos÷jo, paskui tęs÷: - Mano gyvenime jis pasirod÷ absoliučiai beviltišku momentu. Aš su Audra tada buvau Maskvoje. Ji susigavo kažkokį užsienietį ir kiauras paras leido „Kosmoso“

viešbutyje, retsykiais paskambindama man, kad pasigirtų savo pergal÷mis. Partempdavo trof÷jus - cigaretes, žiebtuv÷lius, pigius papuošaliukus... Aš likau viena kaip pirštas tame košmariškai svetimame mieste, atkakliai bandydama sau įrodyti, kad visiškai nepavydžiu Audrai, dulkinamai trigubai už ją vyresnio pilvūzo. Vakarais bastydavaus nepažįstamomis didmiesčio gatv÷mis kartodama, kad m÷gaujuosi vienatve, o iš tikrųjų laukdama kokio vienišo įkyraus užsieniečio.

Galų gale taip ir atsitiko, jis net buvo visai nieko sau -

saksofonistas, prancūzas, gyvenantis Alžyre (o gal ir atvirkščiai). Garbanotas išstyp÷lis teliuko akimis. Esą jo gi-mimo diena, cha cha, ir jis toks vienišas svetimame mieste, cha, ar aš, tokia graži, cha cha, mergait÷, nesudarysianti jam kompanijos? Ogi - mielai! Važiavau į viešbutį, ÷jau į jo numerį palydima dviprasmių portj÷ šypsen÷lių, g÷riau konjaką užsikąsdama migdolais, šokoladu ir persikais, guliausi lovon, stengdamasi apsimesti, kad man be galo gera su juo, 215

nors jaučiausi lyg vykdydama neišvengiamai būtiną, nors ir itin nemalonų, keršto planą. - Vika v÷l užsirūk÷: - Tą rytą, kai iš „Rosijos“ viešbučio per visą miestą važiavau į naują rajoną, kuriame buvome apsistojusios, prisimenu kaip juodžiausią gyvenime. Žmon÷s, žvalūs ir išsimiegoję, skub÷jo į

darbą, o aš - leisgyv÷, aplamdytais vakariniais drabužiais, nusitrynusiu makiažu - iš „darbo“ (man rod÷s, kad taip mano visi aplinkiniai). Audros, žinoma, neradau, tik virtuv÷je ant stalo puikavosi nepraimtas cigarečių „More“ blokas, du buteliai činzano - „Bianco“ ir „Rosso“, kažkokie stulbinantys, juvelyrinius dirbinius primenantys sausain÷liai geišomis išpaišytoj skardin÷j ir net naujut÷liai blizgantys „disko“

stiliaus bateliai. Ir raštelis ant firminio „Kosmoso“ blanko:

„Vika, išdyk÷le, kur trankaisi naktimis ir kaip tavo „love affairs“? Man viskas okey, ak, jau baigiu pamiršti gimtąją kalbą, jei nori - gerk činzaną, krimsk sausainius ir rūkyk.

Good luck - Audra!“ Dosnus tipas jai pasitaik÷, o manasis, cha cha, viso labo pasiūl÷ dešimt rublių, cha, o kai aš apsiverkiau, pareišk÷, kad ašaros g÷dingai nuvalkiotas triukas mano profesijos paukštyt÷ms, cha. Man buvo klaikiai bloga, niekada nemaniau, kad žmogaus viduje gali d÷tis toks košmaras. Jaučiausi siaubingai purvina, trissyk paeiliui mir-kau vonioje, bet tai nieko negelb÷jo. Tada nusprendžiau nusigerti. Nusispjoviau į j o s činzaną, nusipirkau tris butelius elementaraus „rašalo“, du pakelius „Primos“ ir, visu garsu paleidus Liuksemburgo radiją, ÷miau gerti. Jau po pirmo gurkšnio ÷m÷ pykinti, pykino vis labiau ir labiau, man net pasidar÷ įdomu, kiek gali trukti tokia pragariška būsena.

Pribaigin÷jau pirmą butelį, kai radijas prakalbo apie Sidą Višeusą. Jo net vardo ligi tol nebuvau gird÷jusi. Praneš÷: jis 216

mir÷ apsinuodijęs narkotikais ir perpjovęs Nensi Spangen pilvą. Būčiau atidavus viską pasauly už tokią paslaugą! Tariant žodžius apie Sido mirtį, staiga su trenksmu atsidar÷

langas, užuolaida ÷m÷ plaktis lyg smaugiama, r÷mas užkliud÷

„rašalo“ butelius, tie nuried÷jo žem÷n ir sudužo. Visa virtuv÷

prisipild÷ keistos gaivalingos energijos, durys užsidar÷, gird÷jau, kaip jos trinkčioja ir kituose kambariuose, tarsi izoliuodamos mane nuo viso pasaulio. Aš nor÷jau stotis už-

daryti langą, bet kažkas mane blošk÷ atgal, kritau aukštielninka, apversdama taburetę, galva trenkdamasi į sieną. Tada, gulint ant grindų raudono dvokiančio vyno klane, mane užplūdo nenusakoma palaiminga ramyb÷, jaučiau, kaip grimztu į tamsią lipnią, kuždančią, nuskausminančią užmarštį.

Tai buvo jis - Sidas! Jis padar÷ mane laimingą, laimingą visiems laikams, supranti?

Ne, nesupratau. Neįsivaizdavau, kaip reaguoti į tokią velniavą, o Vika staiga šūktel÷jo:

- Štai jis ateina, nor÷čiau, kad judu susipažintum÷t!

Tada atsitiko šit kas: žol÷ ÷m÷ virp÷ti ir linkti, tarsi po kieno nors kojomis, link mūsų nusidriek÷ bryd÷, buteliukas su vaistais nuried÷jo šalin, nors nebuvo jokios nuokaln÷s, cigarečių pakelis, lyg paspirtas, šastel÷jo šalin. Pasisukau į

Viką, įtemptai sekančią žvilgsniu riedantį buteliuką. Kai ji pažvelg÷ į mane, buteliukas nustojo ried÷jęs.

- Na va, jis at÷jo, - pasak÷ ji giliai, it po sunkaus darbo, atsidusdama, - jis liečia tavo galvą, jauti, - kalb÷jo Vika spoksodama man į kaktą ir aš tikrai pajutau karštą elektrizuojantį prisilietimą, - o dabar ranką, - ji nuleido žvilgsnį ir man pasirod÷, lyg kas ant mano žol÷je gulinčios rankos būtų

pad÷jęs maišelį su sm÷liu...

217

Na, ar kvepia mistika? Ar pagaugai per nugarą nub÷go?

O gal kojas pakirto? Vis gailiuos, kad neužsiimu moksline fantastika ar gotiškais romanais, kurių mūsų skaitytojas taip baisiai ištroškęs... Toliau buvo dar įdomiau, bet jau visai panašu į parodiją. Ko gero, n÷ nepatik÷si. Bet mano gyvenime daugelis dalykų primena absurdo spektaklį...

- Ar matei, - sušnibžd÷jo Vika.

- Mačiau, bet tai - ne Sidas, o Elvis Preslis. Nors už-

mušk, nesuprantu, kam tau prireik÷ šito saldžiabalsio mei-t÷liuko, įsispraudusio į baltą blizgantį triko?! - ryžausi eiti va bank, - Elvis - Pelvis.

Vika staigiu judesiu pasisuko ir stv÷rusi mane už rankos įsispoksojo tiesiai į akis.

- Kaip, tu tikrai matei? Aš tik jausdavau, niekada jo ne-matydavau... Tai ne Sidas? Tai tikrai Elvis?

- Taip, - atšoviau nervingai krizendamas, - tikrų tikriausias Elvis, pomada ir briliantinu sulaižytais plaukais, dažytom blakstienom, trenkiantis kremu, saldžiu odekolonu ir dantų

pasta. Toks senstel÷jęs, labai neplonas ir suirzęs. Grei-

čiausiai jau aps÷stas visų savo manijų...

- Tikrai! ? Na aš jaučiu, kad jis elgiasi ne visai taip, kaip elgtųsi Sidas, bet...

Vaje vaje, - ji patik÷jo? Na, ar nejuokinga - tiesiog anek-dotas, kažkoks pakaruokliškas humoras! Vika vap÷jo su ašaromis akyse:

- Tai ką gi man daryti, jei tai ne Sidas? Aš nenoriu Elvio...

Viskas mano viduje spazmavo nuo pasiutusio juoko, bet aš

stengiausi iki galo išlikti rimtas ir abejingas.

- Pirmiausia - sprukti iš šitos sumautos ligonin÷s, pasa-kius gydytojams, kad jokio Sido Višeuso n÷ra ir nebus; medi-218

cina padar÷ savo ir laim÷jo! Paskiau - susirasti ką nors kitą ir labiau klausyti mamyt÷s...

Labai juokinga, bet taip aš ją išgydžiau - kam papasako-ju, niekas netiki! Vikos motin÷l÷ vos manęs nepasmaug÷ iš

d÷kingumo, persekiojo m÷gindama įkišti tai pinigus, tai japonišką magą, tai džinsus, o galų gale - Viką. Pati Vika taip pat buvo benusprendžianti nuo Elvio su Sidu pereiti prie manęs - cirkas! Vos jųdviejų atsikračiau! Kol gyvas būsiu, sprogin÷siu iš juoko, prisiminęs visą šitą absurdo epop÷ją...

Na, bet tiek jau to...

Po šito įvykio, kaip pati supranti, mane aps÷do didyb÷s manija, nusprendžiau turįs galingą psichoanalitiko ir „sielų

gydytojo“ talentą, tik pamanyk, keliais žodžiais sutvarkiau panelę, su kuria daktarai kamavosi jau porą m÷nesių.

Šiaip jau darbas tame „maison de santé“ mane var÷ į neviltį, tokioj narkologijos skyriaus aplinkoj, tarp tų visų beviltiškų girtuokl÷lių, turbūt galima sukurti egzistencializmo šedevrus, absoliučiai įrodančius žmogaus egzistencijos beprasmiškumą ir absurdiškumą. Tačiau be tų alkoholio ap-nuodytų avelių, kurių tiesioginiu ganytoju buvau, aš dar susirasdavau ir pašalinių aukų.

Sykį prie antro moterų skyriaus susitikau buvusią klasiokę Laimą, kuri, mane pamačius, nuraudo it virtas v÷žys. Mačiau, kaip akimirką abejoja - sprukti ar prieiti prie manęs. Galiausiai ji pasirinko antrąjį variantą.

- Ką čia veiki? - paklausiau.

- Lankau savo seserį. Ji pervargo per sesiją, žinai - pirmas kursas, dar neišmoko visų studentiškų gudrybių, - ji taip jaudinosi, lyg duotų interviu daugiamilijoninei tele-vizijos žiūrovų auditorijai.

219

Kaip tik tuo metu išslinko ir jos sesuo, mano ūgio, susiv÷lus akiniuota mergait÷, atrodanti lyg ką tik būtų nurista nuo laiptų. Laima, galutinai sutrikus, suvebleno:

- Irma, tai mano buvęs klasiokas, Gediminas. Jis tave paglobos, - ir spruko n÷ neatsisveikinusi.

Aš visai nežinojau, kaipgi čia dabar globoti tą Irmą, o ji stypsojo aiškiai kažko laukdama, net akinius nusi÷m÷.

- Labai malonu, mis Irma, - pasakiau imdamas jos šaltą prakaituotą ranką ir keldamas prie lūpų, - never miss the kiss, but always kiss the miss.

Irma atšoko, lyg būčiau ją trenkęs elektra, ir suvap÷jo:

- Apsikr÷si...

- Vaikeli, medikų turimomis žiniomis, psichikos ligos, net pačios baisiausios - neužkrečiamos.

- Man n÷ra jokios psichikos ligos, - sušnibžd÷jo ji. V÷l nor÷jau ją paliesti, tačiau mergait÷ atšoko, lyg būčiau raupsuotasis.

- Apsikr÷si...

- Na jau, nuo tokio kontakto n÷ sifiliu neapsikrečiama...

- Iš kur tu žinai? - ji tirštai nuraudo.

- Tai - visiems žinomas faktas!

- Aš to ir tik÷jausi, - suvap÷jo ji, prieidama visai arti manęs, - visiems žinomas faktas, kad aš sergu sifiliu, nepaisant to, jie stengiasi man įteigti, kad esu sveika. Niekšai.

Kod÷l, pasakyk, kod÷l jie visi prieš mane susimok÷? - ji gana skaudžiai kumščiu trinktel÷jo man per petį.

Pasirodo, su tuo sifiliu aš pataikiau lyg pirštu į akį - tai ir buvo jos manija. Irma man viską išsipasakojo. Mudu vaikš-

čiojom po šlapią nuo tą pavasarį nesiliaujančio lietaus žolę, knibžd÷te knibždančią vynuoginių sraigių. Aš visą laiką žiū-

220

r÷jau sau po kojomis ir stengiausi jas aplenkti, o Irma buvo taip persi÷musi šiurpoka savo istorija, kad nekreip÷ d÷mesio į nieką aplinkui, ir traišk÷ sraiges tarsi nor÷dama patvirtinti savo žodžius. Tai buvo siaubinga, tu tikriausiai žinai, koks tai pasiutęs garsas - mindomos sraig÷s traškesys... Taigi kažkoks tipas tą vargšę išžagino Jaunimo sode, trekšt -

sraig÷, ir prasid÷jo: Irma ÷m÷ atkakliai šturmuoti - trekšt -

veneros ligų dispanserį - trekšt, - nors jai ten niekaip nieko nerado, - trekšt, trekšt. Tačiau mergait÷ nepasidav÷, nes buvo absoliučiai tikra, kad serga - trekšt. Ji ten slankiojo kasdien - trekšt - ištisus metus. (Neįsivaizduoju, kokio laipsnio pamiš÷liu reikia būti, kad savanoriškai ryžtumeis tokiai tortūrai ir veržtumeis į gydyklą. Kartą ir aš tur÷jau malonumo jon pakliūti. Tada gyvenau Lvove, pas vieną bičiulį, prak-tikuojantį visišką askezę, nieko nevalgantį, nerūkantį, ne-geriantį, miegantį ant plikų grindų... Tačiau vaikinuko motina buvo alkoholik÷, ją lankydavo visokie kraupūs tipai, butas buvo laikomas „landyne“ ir kontroliuojamas milicijos.

Taigi vieną naktį užgriuvo farai, susipakavo visą tos girtuokl÷s kompaniją ir dar jos sūnelio medituojančius draugelius, tarp jų ir mane. Nuvež÷ į veneros ligų dispanserį ir uždar÷.

Kadangi aš buvau atvyk÷lis, jie mane išlaik÷ įkalinę ištisas dešimt dienų, elg÷si taip, lyg būčiau paskutin÷j sifilio stadijoj išprievartavęs ir apkr÷tęs mažiausiai pusę pasaulio. Jie taip susikrimto many nieko neradę, įsitikinę, koks aš tyras, švarus ir nekaltas, kad n÷ neatsipraš÷ už priverstinį

sulaikymą bei tikrinimą...)

Irma venerologams, ar kaip jie ten vadinasi, galų gale tiek įkyr÷jo, - trekšt - kad tie kreip÷si į jos t÷vus, reikalau-dami kaip nors tramdyti hipochondrikę dukrą - trekšt. T÷-

221

vai dar÷ ką gal÷jo, bet Irmos būkl÷ ÷jo vis blogyn ir blogyn, -

trekšt - ji iš siaubo klykdavo naktimis, galiausiai - visai nebemiegojo, nes bijojo košmariškų sapnų, nebevaikščiojo į

paskaitas, nes, jos manymu, tokia liga sergantis žmogus privalo izoliuotis, kiauras dienas - trekšt - rūk÷ gul÷dama lovoje, nieko nebevalg÷, išsiskyr÷ su berniuku, kurį myl÷jo, iš

nevilties kandžiojosi rankas, įsitikinus, kad niekados nebegal÷s tur÷ti šeimos, vaikų - trekšt... Irmai atrod÷, kad visi prieš ją sudar÷ kažkokį klaikų sąmokslą, ir pasaulis sukurtas tik tam, kad ją kankintų. Kažkoks iškrypęs demonas -

trekšt - nusprend÷ pasim÷gauti žiauriu spektakliu, kurio pagrindin÷ heroj÷ - Irma, besiblaškanti specialiai tam su-kurtame dekoracijų pasaulyje - trekšt - apstatytame netikrais miestais, miškais, kalnais, butaforin÷mis up÷mis ir jūromis, trekšt,

apgyvendintame

mechaniniais

žv÷rimis,

paukščiais, žuvimis, vabalais ir milijonų milijonais statistų: žmon÷mis, vienas kurių ją išprievartavo - trekšt - ant medinių kino teatro laiptų. Kiti muliažiniai žmon÷s valandų

valandas laukdavo su ja eil÷je pas gydytojus, - trekšt - kurie berdavo iš anksto užprogramuotas frazes, esą ji visiškai sveika - trekšt. Jos netikri t÷vai, kurių viduje sukosi gerai patepti mechanizmai, - trekšt - uždar÷ ją į butaforinį beprotnamį... Ir visa tai tik d÷l to, kad pamiš÷lis pasaulio valdovas, apkr÷tęs ją ta liga, - trekšt - gal÷tų džiūgauti steb÷-

damas, kaip ji eis iš proto ir gyva supus - trekšt... Taigi ji jau psichiatrijos dispanseryje, o beprotyb÷ juk viena iš tos ligos stadijų - trekšt... Juk jos buvimas čia - trekšt - akivaizdus tos ligos įrodymas! Ir taip be galo - trekšt trekšt trekšt - tie žodžiai, ir tos prakeiktos sraig÷s, lyg tikrai pakištos kokio išradingo režisieriaus situacijos šlykštumui pabr÷žti. Irma 222

sak÷, kad man jau sykį išsidavus, - trekšt - tur÷tų būti g÷da drauge su visais traukti seną giesmelę, esą ji visiškai sveika -

trekšt... Tai buvo siaubinga - trekšt!

Aš net m÷ginau gydytojams pasiūlyti, kad pumpuodami ją tais visais neuroleptikais, tikintų, kad tai vaistai nuo sifilio.

Tačiau man buvo atšauta, kad nesikiščiau į svetimus reikalus, žinočiau savo vietą, s÷d÷čiau narkologijos skyriuj su savo girtuokl÷liais, atimin÷čiau iš jų odekolonus ir dantų

pastas, vimdyčiau, kiščiau po šaltais dušais, pakuočiau į

tramdomuosius marškin÷lius, riščiau prie lovyčių, narplio-damas tinklais, ir nelįsčiau prie svetimos - jų - ligon÷s!

Man buvo pasiutusiai gaila Irmos, tačiau niekaip negal÷-

jau jai pad÷ti. Ji net savo begalinių išpažinčių metu perk÷l÷ į

mane dalį savo nevilties. Tai buvo kažkoks abstraktus, ap-valytas nuo konkrečių detalių, tik lydimas mindomų sraigių

trešk÷jimo, visa apimantis siaubas, kuris mane žadindavo naktimis, užplūsdavo gatv÷je, namuose, tvarkantis su savo girtuokliais ar plepant su draugais. Kartais tas siaubas virsdavo visišku bej÷giškumu. O kartais siaubas ir bej÷giš-

kumas man atrod÷ vienas ir tas pats pojūtis.

Irma išsiraš÷, t÷vai ją išvež÷ lyg tai į Maskvą, lyg tai - į

Kijevą, pas kažkokius itin rimtus specialistus. Tačiau toji istorija, palydima mindomų sraigių treškesio, o kartais vien tas ypač nemalonus, su sunkiom aplinkyb÷m susijęs garsas persekiojo mane dar ilgai.

Štai šito nevert÷jo tau pasakot. Niekaip negaliu atsikratyt nesveiko, nedoro smalsumo vadinamiems bepročiams.

Kod÷l mumyse visuose kunkuliuoja toks smalsumas? Gal tod÷l, kad beprotybę pažįstam tik iš reklaminių paveiksl÷lių: filmų apie pamiš÷les Holivudo žvaigždes, kurios tam-223

posi elektrošoke n÷ nenusivaliusios makiažo; sensacingų genialių bepročių biografijų ar populiarių brošiūr÷lių, kuriose šizofrenikas apibūdinamas: „tas, kuris daug filosofuoja“. Tikroji beprotyb÷ visai kitokia. Ji kaip pervažiuota kat÷ kraujo klane, raudonu kailiu, išt÷kštom žarnom, išsprogusiom akim - ir žiūr÷t traukia, ir vemt verčia, ir nusisukus b÷gt šalin norisi... Kod÷l dabar kas trečias filmas, spektaklis, knyga apie bepročius, pamiš÷lius, šizofrenikus? Nors net išradin-giausia, didžiausia fantazija pasižyminčio autoriaus opusas visai nublanksta prieš eilinį psichiatrijos vadov÷lį. Nevert÷jo tau viso to pasakot, bet pasidaviau kvailai, beprasmei, negerai madai. Nepyk. Ir dar truputį paklausyk manęs, gerai?

Tai buvo ne taip jau seniai - prieš keletą m÷nesių, rugpjūčio dvidešimt antrąją. Kiauras dienas trainiojausi po miestą, bet dabar jau netverdamas džiaugsmu, nes ką tik įstojau į mediciną - oi oi oi, kaip čia iškart nepasigyriau?!

Taigi rugpjūčio dvidešimt antrąją, prapliupus beveik atogrąžinei liūčiai, šmurkštel÷jau į „Vaivos“ kavinę (mieliau sakyčiau - landynę). Ten buvo tvanku ir karšta kaip pirty, sausakimša visokių prieštvaninių bobelių, apsikarsčiusių

milžiniškais ryšuliais, maišais, paketais; spigių, kiek išblukusių čigonių, į velniūkščius panašių jų bamblių, nejaukiai trypčiojančių, tik liūties čia įvytų atsitiktinių

praeivių; na ir - vietos faunos: amžinų filų, liutauriukų, krasnoštanų, misų hipsterių, robių, mikų, andrių, varveklių

bei jų pavargusių išdidžių mergaičių. Akimirką mane net užplūdo prisiminimai, kaip prieš kokius penkerius metus, susikimšę už grindyse įce-mentuotų kvadratinių, lyg antkapiai vardais išraižytų staliukų, iš kavos puodelių

gerdavom „rašalą“, rūkydavom, įžū-

224

liai atsikirtin÷dami trilinkai radikulito ar kitos ligos suriestai senučiukei indų rink÷jai, ir jaut÷m÷s autsaideriais, anarchis-tais, didvyriais... Įlindau į vidurį eil÷s, kažkod÷l nenor÷damas rodytis buvusiems draugams. Tada prie manęs pri÷jo Viktorija. Ar atsimeni tą mergaitę iš beprotnamio, nedovanotinai supainiojusią Sido Višeuso ir Elvio Preslio šm÷klas?.. Dabar ji atrod÷ tiesiog pritrenkiamai. Apsivilkus trumput÷le juoda suknele su daugybe kišenių, dirželių, metalinių sagučių, raiš-

telių, tinklelių, žiogelių, kniedžių, susiveržus plačia juodos odos juosta, juodom tinklin÷m kojin÷m, aukso spalvos be-kulniais bateliais, riešus ir kaklą apsivyniojusi kažkokiomis grandin÷mis, į ausis įsiv÷rus po kaukolytę, galvą apjuosus me-taliniu lankeliu, iš po kurio kuokštais styrojo geltoni, kaštoniniai ir alyvų spalvos plaukai. O svarbiausia - ji laik÷ milži-nišką gl÷bį baltų, melsvų, violetinių katil÷lių.

- Labas, - pasak÷ ji ir pasistiebus pliaukštel÷jo man per petį, - kur buvai dingęs? Baisiai ilgai tavęs ieškojau! Aš gi visą gyvenimą būsiu tau d÷kinga! N÷ įsivaizduoti negali, kaip man pad÷jai tada, durnyne...

- Na jau, na jau... - numykiau.

- Tikrai, tikrai. Ir kuo toliau, tuo labiau ir labiau suprantu, kaip esu tau skolinga. Ieškojau tavęs, o tu - kaip į vandenį! Tik „Kine“ kažkada mačiau tavo fotografiją. Stov÷jai šalia Povilo Aršausko... O dabar aš taip džiaugiuos, taip džiaugiuos, kad tave sutikau... N÷ nebežinau ką sakyt. Koš-

maras kažkoks, - Vika nutilo ir ryškiu juodu kontūru, kaip Nefertit÷s, apvestom akim klausiamai įsispoksojo į mane.

- Gerai, kad tau pra÷jo tos nesąmon÷s. Bet vis tiek pan-kuoji... Nors, aišku, atrodai pritrenkiamai. Mažai kas taip sugeba.

225

-Tikrai? Supranti, nesinori apsnūst, - Vika išsyk atkuto, stv÷r÷ mane už alkūn÷s ir nusitempus pasisodino ant palang÷s, - aš tau tuoj tokių nuotraukų parodysiu! Ot, tada tai suprasi, ką reiškia pritrenkiamai atrodyt! Juk pas mus padoriai apsirengus į gatvę neišeisi! Košmaras kažkoks... Tuoj aš tau parodysiu savo pusseserę iš Amerikos!

Ir Vika atidarius savo juodą aptrintą planšetę ištrauk÷

šūsnį spalvotų fotografijų. Amerikoniškoji pusseser÷ kiūtojo prie šiukšlių konteinerių. Jos juodos kojin÷s buvo taip tragiškai suplyšusios, kad milžiniškos skyl÷s ir nub÷gusios akys primin÷ kokį asimetrišką ornamentą. Odiniam sijon÷ly taip pat keliose vietose žioj÷jo, lyg peiliu išr÷žti, plyšiai. Ant apsmukusių, kokiais aštuoniais dydžiais per didelių rožinių

marškin÷lių

spieg÷

salotinis

užrašas

„SUICIDAL

TENDENCIES“. O visa tai vainikavo kvailokos išraiškos galvut÷ su piestu styrančiais, geltonai, oranžiniai, raudonai, žaliai, žydrai, violetiniai dažytais plaukais. Tą savo papūgišką galvą amerikoniškoji pusseser÷ demonstravo iš priekio, užpa-kalio, profilio tai Kalifornijos pliažuose, tai Bronkso landyn÷se ir net Singapūro oro uoste...

- O čia kas, sp÷k! - džiaugsmingai spygtel÷jo Vika ir pri-siglaudus prie manęs pakišo dar pluoštelį „Polaroido“ nuotraukų. Ak! O ten, oi - o ten buvo ji pati. Tokiom pat kaip amerikoniškosios pusseser÷s suplyšusiom kojin÷m, kakadu kuodu... Tik kitas fonas - Valakampių pliažas, Užupis, mū-

sišk÷s šiukšlių d÷ž÷s ir Vilniaus oro uostas...

- Pusk÷ buvo liuks dažų atvežus! Nusidažai ir kada nori -

nusiplauni. Spalvos ryškios, gražios gražios, pats matai. Faina, ar ne?

- Klausyk, kurių velnių užsiimi šitom nesąmon÷m?

226

- O kuo užsiimti? Čiagi galima mirti iš nuobodulio!

Košmaras! - Vika, matyt, jau buvo įpratus gintis: - Disko-tekų n÷ra, o jei ir yra, tai toks lygis - tik pensininkams arba kaimiečiams. Kavinių - n÷ra! Klubų - taip pat n÷ra! Dabar mat roką legalizavo! Klausykit÷s, vaikučiai, muzikyt÷s, apkurskit, apkvaiškit, tik nelįskit kur nereikia ir mažiau galvokit! Filmus rodo šūdinus arba iškarpytus. Gerai, jei gali prilįsti prie vidiako! Teatre ir parodose - prieštvaniniai dalykai. Atvažiuoja koks Moriso Bežaro baletas, na, įlendi pro tualeto langą, pakaifuoji, o paskui tik dar nykiau pasidaro, kaip kokiam narkomanui abstinencijos procesas. Per teliką, be „Labanakt, vaikučiai“, n÷ra ką žiūr÷t... - po kiekvieno argumento ji lenk÷ savo mažyčius pirščiukus juodai nu-lakuotais pl÷šriais nageliais. - Jei turi blatą ir sugebi gaut visokius Markesus, Heses, Borchesus - gali gelb÷tis skaity-mu. Nes čia nieko neparašo. Be to - kiauras paras gi neskaitysi... Mokykloj buvo košmaras, laimei, baigiau. Bet n÷r kur stot, nes žinai, visur tas pats košmaras. Na, jei Vaitkus rinktųsi kursą, būtų galima m÷gint į konservą... O šiaip, na n÷r kur d÷tis, sakau tau! Į visokius saviveiklos būrelius, chorus, liaudies šokių ansamblius eina tik visiški iškvaiš÷liai, senberniai ir senmerg÷s... Labai gaila ir g÷da žmogui prisipažint, bet esu jau taip susenusi, kad tas pankų jud÷jimas, nepaisant visų

pozityvių dalykų, kuriuos tau vardijo Kaktusas, nepaisant rūpestingai supl÷šytų drabuž÷lių, pritraukiamai apdorotų

galvelių, jis mane erzina, pykina, verčia vemt!

- Klausyk, kiekgi tau metų? Pamatysi, praeis tau visa tai, kaip ir Sidas pra÷jo...

- Man jau aštuoniolika... Ir nepraeis man visa tai. Nepraeis! Nes man negera! Nes viskas negerai! Mes sotūs, 227

laimingi, šiltai aprengti! O negera! Kai žmogui negerai, jis nori gelb÷tis! Kai aš klausaus pankroko ar metalo, man iš-

lekia iš galvos visos mintys, visos liūdnos, negeros, baisios mintys. Lieka tuščia... Bet tuštuma geriau negu neviltis.

- Ir iš kur ta neviltis? Kod÷l gi tau negera?

- Na ką tu čia dabar klausin÷ji roboto balsu, kaip mano gydytoja tada durnyne... Argi gali būti gera, kai viskas taip?

Argi gali būt gera, kai žinai, kad tuoj išl÷ksi į orą. Košmaras! Net jei negalvoji apie karą, apie visas tas bombas, apie radiaciją, tokia gr÷sm÷ veikia psichiką... Net jei oloje kaip atsiskyr÷lis gyventum, nieko ničnieko nežinodamas, be radijo, be TV, be laikraščių, vienut vienut÷lis, tai vis vien tave veiktų... Tą baimę, tą nerimą įkv÷ptum su oru, gertum su vandeniu, su visokiausiom uogom ir šaknel÷m prarytum... Ir pabustum naktį iš nevilties... Tu tik pažiūr÷k, kaip gyvena žmon÷s, kaip jie skuba, o per tą skub÷jimą nebeturi vienas kitam laiko, nebemyli vienas kito. O žinai, kod÷l jie taip skuba? Kod÷l taip pagreit÷jo vadinamasis gyvenimo tempas? O tod÷l, kad visi jaučia, kad kiekviena akimirka gali būti paskutin÷! Negi tu nesuvoki, kad mes visi garmam į prarają? Užsimerk ir pajusi, - ji ranka uždeng÷ man akis ir atloš÷ mano galvą, - ar jauti? - klaus÷, neatitraukdama spurdančio kaip drugelis delniuko, - jauti, kaip riedam vis greičiau ir greičiau, ir niekas mūsų

nebeišgelb÷s? Jauti, kaip viskas pažeista, užnuodyta, su-niokota, radioaktyvu? - aš papurčiau galvą, - negali būt, kad nejaustum? Argi tau ramu? Argi tu būni laimingas?

Tu pagalvok, ar turi tikrų draugų, ar ką nors tikrai myli, ar esi mylimas, - aš toliau purčiau galvą, - ar tau būna gera su žmon÷mis? Visi meluoja, visi pikti, nes jiems ne-228

gera. Ir n÷ra ko tur÷t vilties, kad kas nors keisis. Aš juk rengiuosi tokiais drabužiais, taip dažausi plaukus, klau-sausi tokios muzikos, kad užmuščiau savy viltį! Nes kai neturi vilties, gali nusispjauti į daugybę neegzistuojančių

dalykų, kurių ilgies kaip paskutinis durnius. Pavyzdžiui, kad mamyt÷ prieš miegą mane pabučiuotų, kad iš darbo grįžęs t÷vas ner÷ktų ant manęs kaip ant mirtino priešo, kad kalbantis su žmogumi galvoje netvinkčiotų klaikus žinojimas: svarbiausio jis nepasakys, niekada nepasakys, svarbiausia, kad to SVARBIAUSIO jau, ko gero, ir neb÷ra mumyse. Kad ką nors myl÷tum, kas nors myl÷tų, tada būtų ramu ir gera. Bet - jau viskas. Taip niekada nebebus.

Nes žmon÷s skęstančiame laive, degančiuose namuose ar žem÷s dreb÷jimo apimtame mieste nekenčia vienas kito!

Tu juk jauti, kaip visi nekenčia vienas kito, - ji pasilenk÷

ir sušnabžd÷jo man į ausį, nors aš tebepurčiau galvą, -

jauti, jauti!

Aš nu÷miau jos ranką sau nuo akių ir pabučiavau.

- Žinai, kod÷l tau negera? Ogi tod÷l, kad esi medis be šaknų. Klaidžiojantis medelis, laistomas nuodingais van-denimis, - pasakiau (va taip, labai labai poetiškai, cha cha).

- Tai banali fraz÷, - atkirto ji, - „prarastos šaknys“. Kaimiškosios kartos rašytojų terminas. Mūsų karta - kosmopolitų karta, ir man tai visai neatrodo nelaim÷. Visus laisto tie patys nuodingi lietūs - tiesiogine prasme, nors tu savo metaforomis tikriausiai kalb÷jai apie pankroką ar ką pana-

šaus. Visus laisto nuodingi lietūs ir visiems nudžiūvo šaknys, nes visų laukia ta pati mirtis, niekur nuo jos nepasisl÷psi. Atomin÷ mirtis... O galų gale, jei jau kalbame apie šaknis, tai į ką jas įleisti, iš kur j÷gos semtis... Aš juk tau 229

sakiau, visa tai, kas čia yra, - ji neapibr÷žtai mostel÷jo rankom, - šlamštas. Na, pasakyk tu man, iš ko semies j÷gų, kas tave čia palaiko ir gelb÷ja?

- Čiurlionis!

Ji taip išpl÷t÷ akis, lyg būčiau pasakęs kažką nereg÷ta negird÷ta. Tada aš stv÷riau Viką už rankos ir išsitempiau laukan. Ji buvo tokia mažut÷, kad n÷ nesiek÷ man ligi peties.

Apkabinau ją per pečius ir nusivedžiau lietaus upeliukais pasruvusia Pilies gatve aukštyn. Vika jaukiai prisiglaud÷ prie manęs, panardino veiduką į savo nuostabiąją puokštę ir n÷

neklaus÷, kur mes einam.

- Kur gavai tokių fantastiškų katil÷lių? - pasiteiravau, negal÷damas atpl÷št nuo jų žvilgsnio.

- Sode priskyniau! Mama liep÷, nes bijojo, kad neišvogtų. Įsigilink: „bijo“, kad „neišvogtų“, - ji labai pabr÷ž÷ tuos du žodžius, - argi tai dera prie g÷lių? Ir viskas - taip...

Mes, baisiausiai skub÷dami, l÷k÷m per lašantį senamiestį

stoties link. S÷dom į dvidešimt aštuntą autobusą, kuriame susigrūdę sodininkai, priemiesčių gyventojai, kažkokios bobelyt÷s spoksojo į Viką kaip į fokusininko pasirodymą. Išlipom prie Rasų kapinių. Vika, patikliai įsitv÷rus mano pirštą, turseno šalia.

- Ką mes čia darysim? - paklaus÷ ji, kai įženg÷m pro vartus.

Nuo kapinių, lyg nuo gigantiško sfinkso, į mus padvelk÷

v÷sa, paslaptim ir amžinybe.

- Pamatysi!

- Oi, kokios gražios kapin÷s, - atsiduso ji dairydamasi. -

Bet pagalvok: jei taip žmones laidos, laidos ir laidos, galų

gale žem÷ pasidarys ištisos kapin÷s. Juk mirusiųjų jau seniai 230

kur kas daugiau negu gyvųjų. Ir įsivaizduok, jei negriautų

senų kapinių ir nestatytų ant jų santuokų rūmų ar restoranų, jos pl÷stųsi, pl÷stųsi, užliedamos kaimelius, miestus, miškus, sodus... Taip, mirusiųjų vis daugiau, - ji nutęs÷ daug mačiusio išminčiaus balsu, - vis daugiau... O žinai, jei už

kiekvieną žuvusįjį Antrajame pasauliniame kare tyl÷tum po minutę, reik÷tų pratyl÷ti ištisus 35 metus... Gražios kapin÷s, niekad čia nebuvau! Vien lenkai ir vienuoliai! - Vika dair÷si kaip kokia užsienio turist÷: - Groby zakonu Bonif-ratow! Fantastika! Groboviec Siostr Wizytek! Kaip gerai, kad mane čia atvedei! Bet kod÷l visiems dievams ir angelams veidai nudaužyti? O fotografijose - na na, tu tik pagalvok, akys išdurtos? Vis tiek aš jau tau sakiau, žmon÷s darosi baisūs! Kaime pas mano senelius vaikiščiai po kapines mope-dais važin÷ja, nes ten ramu, nieks netrukdo ir pretenzijų

nereiškia! Ar gali įsivaizduoti? Oi, Groby Rodzinne Gimbu-tow, - ji prib÷go prie didžiul÷s, į bunkerį panašios koplyčios ir dirstel÷jo pro rakto skylutę, - košmaras! Žinai, kas ten viduj - kibirai, lopetos ir gr÷bliai! - Vika atsisuko, o jos veide tvyrojo baisiausias nusivylimas, išpl÷stos akys mal-daute maldavo ko nors paguodžiama...

- Eime toliau, - pasakiau, v÷l imdamas ją už rankos.

- Oho - Kipras Petrauskas! O, koks antkapis gražus! Juodo marmuro užuolaidos! O gal čia granitas? - ji klausiamai dirstel÷jo į mane, aš tik gūžtel÷jau pečiais. - Oi, tik tu pa-

žiūr÷k - Kazys Boruta: „Laisvo v÷jo valia drumstis, žalio šilo - gausti!“ Graži epitafija, ar ne? O čia - Mykolaitis-Putinas. Žinai, man atrodo, jis gal÷tų mane ČIA sulaikyt kaip kad tave Čiurlionis, - ir ji pasilenkus pad÷jo pluoštą violetinių katil÷lių ant kapo.

231

Paskui ji staiga sustojo ir skub÷dama, virpančiom rankom išsi÷m÷ iš ausų kaukolytes, nusinarpliojo nuo riešų ir kaklo lenciūgus ir nusirišus nuo galvos raištį, perskyrus plaukus tiesiu skyrium, kiek begal÷dama prigludino juos prie pakaušio.

- Cvirka... Sruoga, - ji svajingai ir liūdnai skait÷ pavardes ant antkapių, - Lelevelis. Nežinai, kas tas Lelevelis?

Kažkas labai gird÷tas...

Aš nežinojau, kas yra Lelevelis.

- Gal kas nors, susijęs su Universitetu, - suabejojau ir nusitempiau Viką priešingon pus÷n.

- Daktaras Jonas Basanavičius. Tautos atgaivintojas, -

Vikos balse atsirado kažkokios pusiau pamaldžios, pusiau -

palaimingos gaidel÷s: - „Kada mes jau in dulkes pavirsim, jei Lietuviška kalba bus tvirta pastojus, jei per mūsų darbus Lietuvos dvasia atsikvoš÷s, tai mums ir kapuose bus sma-giau lengviau ils÷tis“, - perskait÷ ji užrašą ant kapo ir pridūr÷:

- Ar žinai, kad jau antrą kartą mane išgelb÷jai?

öjom toliau. Kilom į kalną.

- Oho, tik paklausyk, - džiugiai, kaip tik maži vaikai te-moka, sučiaušk÷jo Viktorija: - Marek Sokołovsky, Słynny Eu-ropejski, gitarzysta, t25 Grudń a 1883 w wieku lat 65...

Užlipom laipteliais.

- Čiurlionis, - sušnibžd÷jo Vika, - Čiurlionis...

Ji ÷m÷ smeigt savo katil÷lius į Čiurlionio kapo žemę. Vieną g÷lę pasiliko sau, kitą padav÷ man. Akinanti saul÷ tvyks-tel÷jo staiga - lyg džiaugsmingas nuostabos šūksnis. Nuo senų, apkerp÷jusių, raupl÷ta žieve apsišarvavusių, masyvių

tarsi iš akmens skaptuotų medžių ir pažaliavusių, samanom, žolel÷m, net pirmamečiais kleveliais suž÷lusių, į medžius pa-232

našių antkapių varv÷jo ką tik praūžusios liūties lašai. Visas oras buvo kupinas paslaptingo raibuliuojančio šnaresio, su-

čireno kažkokie paukšteliai, bet virš kapinių išskleidus perregimus sparnus tvyrojo tyla. Papūt÷ v÷jas, suoš÷ medžiai, pažerdami vaivorykštinius lašų spiečius; katil÷liai ant Čiurlionio kapo ÷m÷ siūbuot. Pasigirdo tylus varpų skambesys.

Maniau, kad v÷jas jį atneš÷ iš netoli esančio pravoslavų vienuolyno. Bet tas skambesys buvo visai kitoks, ne metalinis, o švelnus, minkštas, čiulbantis. Vika įspraud÷ savo rankutę man į delną. Aš dar sykį pažvelgiau į Čiurlionio kapą ir apstulbau. Varpeliai stieb÷si, tįso, augo į viršų, jų žiedai pasidar÷ didumo sulig kumščiu ir skamb÷jo skamb÷jo, tilindžiavo baltais, melsvais, violetiniais balseliais...

Užvertę galvas žiūr÷jom, kaip tų skambančių g÷lių vir-

šūn÷s pranyksta už geltonų saul÷lydžio debesiukų, ir staiga pajutom, kad patys kylam vis aukščiau, aukščiau, aukščiau ir sklendžiam balto, melsvo, violetinio skambesio sūpuojami...

V÷jo nupl÷šti ir pagauti, tilindžiuodami pro šalį praskriejo neįtik÷tinai dideli katil÷lių žiedai. Niekas n÷ nepasteb÷jo, kaip mudu pakilom virš šimtamečių medžių, nes akmeniniai angelai laiko iš÷stas akis buvo įspyrę į žemę; Sopulingosios sudaužytus veidus apsigob÷ samanotom skraist÷m, o kelios moter÷l÷s sodino pirmuosius astrus savo mirusiems keliaklupsčios... Štai mes jau skridom virš

nuprausto, saul÷lydy švytinčio miesto, rankomis pa-

čiupin÷jom Misionierių bažnyčios bokštus, m÷t÷me skambančius žiedus į Užupį, Pilies gatvę, Universiteto kiemus, Katedros aikštę... Bet ir v÷l - niekas mūsų nemat÷, niekas nepak÷l÷ galvos net pažiūr÷ti į vaivorykštę... Ir tada Vika pasak÷:

233

- Mes tuoj prad÷sim krist - juk skrydis negali būti amžinas!..

Mes prad÷jom kristi. Miestas staiga sutyvuliavo dangaus vietoj, auksiniai debesys ir saul÷ žaižaravo po mumis, viskas apsivert÷ dar ir dar sykį, užsimerkiau, tiesiai po savim išvydęs tingiai gelsvus Neries vandenis...

Atsipeik÷jau - prieblandoje. Netoliese čiurleno vanduo ir kvep÷jo dumblu. Gul÷jau veidu į žemę, net burnoje jau-

čiau jos grikšintį pr÷ską skonį. Prietemoj reg÷jau, kaip prieš

pat mano akis geltonas lyg kanar÷l÷ žiedas sprogdina pumpurą kaip skaisčiai žalią kiaušinio lukštą. Mažytis žem÷s lopin÷lis knibžd÷te knibžd÷jo gyvyb÷s: nežinia kokios j÷gos šokdinamų žolelių, daigelių, lapeliukų, vorelių, kirmin÷lių, vabaliukų, sraigyčių... Giliai suleidau pirštus į žemę ir pajutau, kaip visą kūną bangom užplūsta džiaugsmas ir liūdesys, džiaugsmas ir liūdesys. Apsiverčiau aukštielninkas. Šalta gaivi m÷nesiena šliūkštel÷jo man į veidą, ir aš supratau, kaip beprotiškai viską myliu!

1984-1985

Vilnius

234

235

236

Turinys

Pirma dalis _____________________________________5

Antra dalis _________________________________123

237

Ivanauskait÷, Jurga

Iv-12 M÷nulio vaikai : romanas / Jurga Ivanauskait÷. - 2-asis leid. –

Vilnius: Tyto alba, 2004. - 233 [7] p.

ISBN 9986-16-342-0

Tai antroji Jurgos Ivanauskait÷s knyga (1988), kurioje įtaigiai atsklei-džiama jaunimo mąstysena, gyvenimo būdas, dvasios kompleksai, vertybių kriz÷.

UDK 888.2-3

JURGA IVANAUSKAITö

MöNULIO VAIKAI

Romanas

Viršelio dailinink÷ Ilona Kukenyt÷

SL1686.2004 03 10.9,61 apsk. 1.1. Užsakymas 342

Išleido „Tyto alba“, J.Jasinskio 10, LT-2600 Vilnius, tel./faks. 2498602, tytoalba@taide.lt Spausdino Standartų spaustuv÷, S.Dariaus ir S.Gir÷no g.39, LT-2038 Vilnius 238