J A N I N A DEGUTYTĖ

ARTUMAS

A R T U M O B E N D R A T I S

Arti, ką a p r ė p i a akys. Arti, ką pasiekia r a n k a . Arti, ką lyti m i n t i s . A r č i a u s i a , ką myli. Toli kaip arti — tai m y l i n č i a m , m y l i m a m . B e t a r t ė t i — tik iki ribos, kad išliktų t a r p a s , kad a r t ė j a n t i s n e u ž l i e t ų t o , į k u r į a r t ė j a .

L i e t u v i ų g a m t a yra g i m u s i , g i m s t a n t i , gyva. Ž e m -

dirbio j a u s e n a , įlydyta k a l b o s s t r u k t ū r o j e . Gyvybe, gy-v y b i n g u m u , p r i g i m t u j a u k u m u g a m t a labai arti pris i t r a u k ė p i r m u o s i u s lietuvių p o e t u s — t a u t o s a k o s kūrė-

j u s . Ir v ė l e s n i u s laikė savo g a l i o j e — iki B. S r u o g o s a t s i d ū s ė j i m o — lyrikų t a u t a , lyrikai. S u s i l i e j a n t y s , įsi-l i e j a n t y s , ž v e l g i a n t y s iš savęs, pro save. „ T r o k š t u d r a u g o a r č i a u . . . " — M a i r o n i s j ū r o s a k i v a i z d o j e . T r a n s -

c e n d u o j a n t i s a r t u m o ilgesys — j ū r a , kaip a r t u m o ž m o -

gus. „ A r t i m ė l i " , — taip J. L i n d ė - D o b i l a s laiške kreipėsi į m y l i m ą , artimai m o t e r į . . . G a m t o s m o t e r i š k u m o m e t a -

foros p e r s m e l k i a lietuvių l i t e r a t ū r o s klasiką. S t r u k t ū -

r i n i ų o p o z i c i j ų p r i n c i p a s lengvai s u p r i e š i n a g a m t ą i r k u l t ū r ą , v y r ą a r t i n d a m a s į k u l t ū r ą , m o t e r į p a l i k d a m a s g a m t a i .

A r m o t e r i s i š t i e s ų j a u č i a g a m t ą stipriau, i n t e n s y -

viau? G a l b ū t — kaip gyvą, g i m d a n č i ą . G a l b ū t — iš ar-

čiau. L y r i k o j e tas g a m t o s a r t u m a s , g a m t o s i r b ū t i e s b e n d r a t i s akivaizdi. J a n i n o s D e g u t y t ė s įspūdis i š S a -

l o m ė j o s N ė r i e s p o e z i j o s : „ P a k e r ė j o g a m t o s siela, kuri glūdėjo k i e k v i e n a m e motyve. Š i t a s m o m e n t a s a t a i d ė j o m a n y j e stipriai, n u s t e b i n d a m a s n e t m a n e p a č i ą " .

Ar yra lyrika, k u r i ą g a l ė t u m e v a d i n t i g a m t o s lyrika? K a i k u r i o s e k l a s i f i k a c i j o s e ji i š s k i r i a m a . A. K a l a -

n a v i č i u s , s t i p r a u s g a m t o s j a u s m o , poetas, p a k l a u s t a s , a r rašo p e i z a ž i n i u s e i l ė r a š č i u s , a t s a k ė : „ P e i z a ž i n i ų ne, bet vis vien k a ž k o k i a s k i a u t ė to p e i z a ž o e i l ė r a š t y j e 5

y r a " . K a s yra t a g a m t o s s k i a u t ė , n u o t r u p a , a t s k a l a , b r ė ž i s ? K a s j i y r a e i l ė r a š t y j e ? G a m t o s į s i v e r ž i m a s į

ž m o g a u s p a s a u l į , s ą s k a m b i s , a t o s k a m b i s ? G a m t i š k o -

sios b ū t i e s l i k u t i s s ą m o n ė j e ? A r n e p e r t r a u k i a m a , n e -

n u t r ū k s t a n t i k u l t ū r o s r e a k c i j a į g a m t ą , k a i p p i r m i n ę ir u n i v e r s a l i ą t i k r o v ę ?

G a m t o s lyrika g a l i m a . J i y r a . J e i n e t g a m t a t e p a -

s i r o d o tik kaip s k i a u t ė , a t s k a l a , b r ė ž i s . Y r a g a m t o s j a u s m a s — t o k s pat r e t a s kaip f o r m o s , g r o ž i o , k u l t ū r o s j a u s m a s . S k i r i a m a s i s g a m t o s lyrikos b r u o ž a s yra pirm i n ė k a l b a n č i o j o a s m e n s r e a k c i j a b ū t e n t į g a m t ą . K a l -

b ė j i m o p r a s i d ė j i m a s i š g a m t o s . K a i p u p ė s i š k a r t a i s net n e m a t o m o s p r a d ž i o s . T e k a n č i a i , v a n d e n i n g a i upei n e -

b ė r a svarbi p r a d ž i a . B e t j i y r a . I r e i l ė r a š č i u i , kai j i s j a u y r a , n e b ė r a s v a r b u , i š kur j i s yra p r a s i d ė j ę s . B e t p r a s i d ė j ę s y r a .

J a n i n o s D e g u t y t ė s e i l ė r a š t i s „ A r t u m a s " : Drėgnų pagriovių vingiorykšte,

ačiū, kad man padedi

panešt mano naštą.

Tik šiąnakt supratau,

kad tai stirnos akys

šviečia man tamsoje

kaip dvi žvaigždės.

Ir devynbalsės giesmė

nutiesė man kelią

kaip sidabro lyną

į begalybę.

„ A r t u m a s " — k e l i o s v i e n a m e „ a š " t a š k e s u s i k e r t a n -

č i o s l i n i j o s . Z e m u m o ( p a g r i o v i a i , t a m s a ) i r k i l i m o ar-b a k ė l i m o ( n a š t o s p a n e š i m a s , ž v a i g ž d ė s ) . H o r i z o n t a l ė s ( k e l i a s , l y n a s ) i r v e r t i k a l ė s ( ž v a i g ž d ė s , g i e s m ė ) . S u b -

t i l u s g a r s i a r a š t i s , k u r i u o dar p a s i r o d o g a m t o s i r k a l b o s s ą s k a m b i a i : „ D r ė g n ų p a g r i o v i ų v i n g i o r y k š t e . . . " P a s a -

k o m a s ž m o g a u s „ a š " y r a t a r p t i k r o v ė s , t a r p d a i k t ų

c h a o s o i r k a l b o s . G a m t o s d a i k t ų k o s m o s a s , n e p a i s a n t b a u g i a u s i ų d e s t r u k c i j ų , t e b ė r a a i š k i a u s i a i j u n t a m a s .

G a l b ū t — v i e n i n t e l i s a k i v a i z d u s l i u d i j i m a s , kad kos-m o s a s a p s k r i t a i y r a . K a d yra laisvai, p a t s i š savęs, bet 6

p a d e d a n t i s , š v i e č i a n t i s , t i e s i a n t i s . G a m t o s p a g a l b o s m e -

t a f o r o s y r a ž m o g a u s s i l p n u m o ž e n k l a i . K a r t u — g a m -

t o s a r t i m u m o p o r e i k i s , k u r į ž m o g u s p a t s sau r e a l i z u o j a į s i ž i ū r ė d a m a s , į s i j a u s d a m a s , į s i m ą s t y d a m a s . V i n c a s M y k o l a i t i s - P u t i n a s , J a n i n o s D e g u t y t ė s m o k y t o j a s , 1963 m . į r a š ė d i e n o r a š t y j e : „Aš ž i n a u , kad j o k i ų ob-j e k t y v i ų j a u s m ų i r j o k i o s sielos g a m t o j e n ė r a . M e s patys d v a s i n ė s e k s p a n s i j o s m o m e n t a i s savo j a u s m u s įkvė-

p i a m g a m t o s p a s a u l i u i . T a č i a u kas k i t a ž i n o t i , kas k i t a š i r d i m p a t i r t i , siela p a j u s t i . T o k i a i s m o m e n t a i s g a m t a m a n gyva, s u m a n i m j a u č i a n t i , l i ū d i n t i , m a n e g u o -

d ž i a n t i " . D v a s i n ė e k s p a n s i j a šioje P u t i n o m i n t y lygu d v a s i n e i t r a n s c e n d e n c i j a i — y p a t i n g a m d v a s i o s veiks-m u i , kai ž m o g u s i n t e n s y v a u s d v a s i n i o b u v i m o a k i m i r -

k ą t a r s i p e r ž e n g i a savo f i z i n e s r i b a s , a t s i v e r i a t a m , kas yra d a u g i a u , g i l i a u , b e g a l i š k i a u . T a s „ d a u g i a u " ,

„ g i l i a u " yra beveik n e p a s a k o m a s p a ž į s t a m o s t i k r o v ė s r i b o s e . B e t k a l b o s m e t a f o r o s t ą g i l u m ą k a r t a i s p a s i e -

kia. J . D e g u t y t ė s e i l ė r a š t y j e „ A r t u m a s " n u o k o n k r e t u -

m o ( p a g r i o v i ų v i n g i o r y k š t ė ) e i n a m a prie vis d i d e s n ė s a b s t r a k c i j o s — d e v y n b a l s ė s ( p a u k š č i o ) g i e s m ė p r i a r t ė -

j a prie d e v y n b a l s ė s g i e s m ė s , n e m a t e r i a l u s j o s s i d a b -

r i š k u m a s yra s i d a b r o lyno į b e g a l y b ę p o e t i n ė g a l i m y b ė .

A r b a — m e t a f o r a . Į b e g a l y b ę , kuri gali b ū t i p a s a k y t a , š į e i l ė r a š t į išveda g a m t o s j a u s e n a . J i kyla i š k o n k r e č i ų

g a m t o s d a i k t ų i r a b s t r a k c i j ų , p e r e i d a m a į b ū s e n o s m e -

t a f o r a s . Y p a t i n g a s s u v o k i m a s , k a d p a t i r i a m a t a i , kas n ė r a kaip n o r s n a u d i n g a , k o n e g a l i m a n a u d o t i nei v a r t o t i .

P a t y r i m o laisvė i r laisvo p a t y r i m o b e n d r a t i s . J . D e -

g u t y t ė s k ū r y b o s p r a d ž i o j e šis p a t y r i m a s k o n k r e t u s i r d ž i u g i a i a t s i v e r i a n t i s :

Miško skliautas — su žydriom skiautelėm,

Spinduliuojančiom gyvom versmėm...

Eglės glaudžiasi šlapiom, šiurkščiom rankelėm...

Tyluma pripildyta giesmėm...

„ P o l i e t a u s "

D a u g t a š k i a i s p a ž y m ė t i t a r p a i — t a r p a i t a r p g a m -

t o s k o n k r e t u m o ( m i š k a s , e g l ė s ) ir dvasios b ū s e n o s —

tyliai g i e s m i š k o s . T ą t a r p ą i š p r a d ž i ų s i e k i a m a užpil-dyti g a m t o s v e i k s m o m e t a f o r i n i u p a k a r t o j i m u : „ I r a š l a š u n o r ė č i a u pult į ž e m ę / I r s u s i l i e t . . . " ( „ A u š t a n t " ) .

B e t e i l ė r a š t i s t u r i išlikti l a i s v a s , n e p a k l u s t i g a m t o s m a g i j a i .

N u o r i n k i n i o „ S i a u r ė s v a s a r o s " J . D e g u t y t ė s eilė-

r a š č i o laisvė s t i p r ė j a , p a l a i k o m a r a u d o s , m a l d o s į t a m -

p o s ( „ M a l d a ž e m e i " ) , s e n ų j ų l i e t u v i ų d a i n ų . „ B ė k i t , b a r e l i a i " — v i e n a s a u k š č i a u s i ų J. D e g u t y t ė s g a m t o s ly-r i k o s a k o r d ų . K u r i a n č i o j i d v a s i o s e n e r g i j a čia sulydo t a u t o s a k o s p a t i r t į , M . K . Č i u r l i o n i o g a i d ą , d r a m a t i š k ą b ū t i e s p a j a u t ą , ž o d į i r m u z i k ą , i š l a i k y d a m a e i l ė r a š t į

k o n k r e č i ų g a m t o s d a i k t ų i r p a j a u t ų e r d v ė j e .

Griežlė suklinka ir verkia ilgai savo suplėšyto lizdo, O rugiai gula ir gula baltu šešėliu,

Bėkit, bareliai.

Ir varpų nuleistos galvos tiesias po dalgiais, Ir žemė svaigiai pakvimpa vasara ir namais,—

Bėkit, bareliai.

J . D e g u t y t ė yra b a n d ž i u s i t a r s i t a p y t i ž o d ž i u i š g a m -

tos, e i l ė r a š č i u s p a v a d i n d a m a dailės ž a n r ų v a r d a i s ( n a -

t i u r m o r t a s , p e i z a ž a s ) . B a n d ž i u s i i š g a m t o s k y l a n t į

k l a u s i m ą išlaikyti kaip s ą m o n ė s r e f l e k s i j ą : „ Z o l e — žuvie — m e d i — p a u k š t i — / kas aš? ( „ A b e j o n ė " ) . I š b a n -

dyta j o s i r p r o g r a m i š k a a r t i m u m o g a m t a i n u o s t a t a :

„ G y v e n t i / k a i p m e d i s , kaip ž o l ė a r p l a š t a k ė " . B e t vi-sais šiais a t v e j a i s m a ž ė d a v o t a r p a s t a r p „ a š " i r g a m t o s

„ t u " , kaip a t s k i r o p a s a u l i o . Į t e m p t a turi būti ž i ū r a , kad i m t ų s k l e i s t i s s a v a i m i n ė g a m t o s d a i k t o šviesa. J i gali būti s k a u d i — s u p r a t i m a s , kad g a m t a i m ū s ų n e -

r e i k i a , kad j i t i e s i o g y r a : yra pati i š savęs, s a u : „ P o ž a l i a V a k a r i n e ž v a i g ž d e / tas l a u k ų p a s a u l i s t o k s di-d e l i s , / k a d j a m e n ė r a v i e t o s m ū s ų a š a r a i . . . " ( „ L a u k i n ė

k r i a u š ė " ) . G a m t a yra š v e n t a t o d ė l , kad yra pati i š savęs, pati save k u r i a n t i : „ Š v e n t a s l a u k ų b i r ž e l i , / p a -

lytėk p i e v o m p a k v i p u s i ą ž e m ę / ž a i b o š v a r i a u g n i m " .

P a s k u t i n i s ž v i l g s n i s ir ž i n g s n i s į g a m t ą lyrikos k n y g o j e „ P u r p u r u a t s i v ė r u s i " . S u g r į ž i m a s a r b a susi-g r ą ž i n i m a s . S u s i t a i k y m a s a r b a t i e s o s p a s i r o d y m a s :

„ Š i r d i e s a k i m i s žvelgiu į p a s a u l į " ( „ T e m s t a " ) . S o k r a -

tas p a g a l P l a t o n ą : „ J u k p r o t o akys t a m p a s k v a r b e s n ė s tik t a d a , kai k u n o a k i ų a i š k u m a s i m a s i l p n ė t i " . S i l p s -

t a n č i o k ū n o d r a m ą J . D e g u t y t ė yra i š g ė r u s i kaip k a r č i ą l i k i m o t a u r ę . O k a r t u ir s t i p r ė j a n t į š i r d i e s r e g ė j i m ą , kaip p a s k u t i n į m y l i n t į į s i ž i ū r ė j i m ą į m e d į , ž o l ę , d a n -

gų, k a r a l i š k a i ( p u r p u r u ) a t s i v e r i a n t į i š e i n a n č i a i : Toks vakaras, kai žvelgi sau į širdį:

vaikystės dangui atsistoja medžiai,

prie kurių glaudeisi savo ilgesiu ir

nuojauta, didesne už skausmą,

subanguoja upės, kurių dugnas

tave masino paslaptim.

„ V i e n a s v a k a r a s s u J . S . B a c h u "

V a k a r a s — g a m t o s laikas, bet ir r e f l e k s i j o s , įsižiū-

r ė j i m o , į s i k l a u s y m o į save laikas. V i s a yra k a r t u , vien a per k i t a . Ž m o g u s p a s i j u n t a e s ą s t i k r o v ė j e i r savyje.

J u n g i a n t i s , s a u g a n t i s a m ž i n u o s i u s e s i n i j o s į s t a t y m u s , d r a m a t i š k ą šviesos i r t a m s o s p u s i a u s v y r ą . N u o j a u t a , k a i p t r a n s c e n d e n c i j o s ž o d i s . P a s l a p t i e s p a l i k i m a s g a m -

t o j a u t a i , kuri g a l b ū t iš t i e s ų yra v i e n a s iš l i e t u v i š k u m o b r ė ž i ų .

K a d a i s e J . D e g u t y t ė yra s a k i u s i , kad i š m ą s t y t o j ų

j a i itin a r t i m a s F . S e l i n g a s ( F . S c h e l l i n g ) , d i d ž i a u s i a s g a m t o s filosofas, ž m o g a u s i r g a m t o s p r i g i m t i n į g i m i -

n i n g u m ą v a d i n ę s dvasia. D a u g e l y j e J . D e g u t y t ė s eilė-

r a š č i ų dvasia p a s i r o d o k a l b o j e t a r s i k i l d a m a i š g a m t o s .

„ A r t u m a s " — e i l ė r a š č i o v a r d a s , d u o t a s ir šiai J. D e -

g u t y t ė s g a m t o s l y r i k o s s u t e l k t i n e i .

Viktorija DAUJOTYTĖ

9

Aš — g y v a g a m t o s a k i m i r k a , iš k ū n o ir k r a u j o . D i -

d ž i a u s i o j g i r i o j , b e g a l i n i a m l a u k e — n i e k a d a g a m t o j e n e j a u č i u nei v i e n i š u m o , nei b a i m ė s . Ji m a n y j e — ir aš j o j e . T o k i a p i l n a t v ė i r h a r m o n i j a , k a d a ž m o g u s gali p a s a k y t i : a š l a i m i n g a s . S k a u s m a s t a m p a p a k e l i a m a s , įgavęs iš e s m ė s k i t ą p a v i d a l ą . O gal dalį s k a u s m o p a s i i m a j i , u ž v a l d ž i u s i r e g ė j i m ą s a u l ė l y d ž i a i s i r saul ė t e k i a i s ž a l i a m e h o r i z o n t e , m e d ž i o ž y d ė j i m u erdvėj —

ligi pat d e b e s ų u ž v a l d ž i u s i k l a u s ą n a k t i e s tyla, kai, a t r o d o , k a l b a s i ž o l ė s s u ž v a i g ž d ė m , a r b a p a u k š č i ų

m u z i k a .

Janina DEGUTYTĖ, 1980

ARTUMAS

AUSTANT

Drėgnų pagriovių vingiorykšte,

Vai, pasakyki, šile, ką šiąnakt sapnavai,

ačiū, kad man padedi

Ką sapnavai,

panešt mano naštą.

Kad ant pušų spyglių — kaip ant blakstienų

Lašai, lašai?

Tik šiąnakt supratau,

Gal veltui sidabrinių mėnesienų

kad tai stirnos akys

Tu ko prašei?

šviečia man tamsoje

Gal iš pavasarinės laimės pravirkai,

kaip dvi žvaigždės.

Tu pravirkai?..

Ir devynbalsės giesmė

Aplink pušis šimtai duobučių nuo lašų.

nutiesė man kelią

Nuo tų lašų...

kaip sidabro lyną

Žalia kvapia šviesa ištryškęs rytas lemia

į begalybę.

Gyvent, mylėt.

Ir aš lašu norėčiau pult į žemę

1983. VII. 5

Ir susiliet...

Arba sugert kaip žemė tuos lašus,

Sugert lašus...

1957

12

DŽIAUGSMAS

Tu atėjai — ir tūkstančiu laiškelių

Kaip žemė aš iškart sužaliavau.

Tu atėjai — ir aš upelėm,

Plačiaisiais ežerais sualsavau.

Ir, rodos, aš — pušis ir garbana žalia

Nušluostau ašarą nuo debesėlio veido.

Ir saulėje plasnoju dulkele,

Ir žemėn tarsi grūdas gimti nusileidau.

Kaskadom saulės tu mane užtvindei.

Dabar — apsvaigusią — kur nori vesk ar nešk.

Kažkas visas gėles išdraikė ir sumindė.

Pasaulyje tik saulė, tu ir aš.

1958.V Ū.U

Naktin tik išeinu — ir vėjas apvynioja

Šilku man lediniu rankas ir veidą.

...Vis tiek matau, kaip topolis žaliuoja,

Pirmuos lipniuos lapeliuos pirštai braido...

Šaligatviuose švysčioja — lyg peiliais — ledas.

O kažin kur, po juo, girdžiu, girdžiu,

Upokšniai požeminiai klykaudami vedas

Pavasarį putotu takučiu.

Ir pažinau:

Tu — nesibaigianti daina,

Nepakartojama ir nesudrumsčiama.

Pasiklausysiu valandėlę

Ir sutirpsiu

Vienos gaidos akimirka viena.

1959.1.26

PAVASARIO PREIIUDAS

Priemiesčio gatvėj — lyg balti paukščiukai

Ant juodų, sublizgusių tvorų

Tupi saulėj sniego kąsneliukai,

Paskutiniai iš pusnių šiaurių.

Nuo stogų lediniais pirštais bėga

Skaidrios gijos švytinčio vandens

Į lataką, į korytą sniegą,

Krištolo drobelėm, kol apdengs

Viso kiemo takelius ir pėdas,

Saulės lūpų šiandien palytėtas.

...Atsivertum — lai apdengs tave

Krištolo saulinga drobele...

1959.11.22

16

Teglamonės vidudienis kamienų drobę baltą,

Ir sruogeles žaliąsias te pietys kedens.

Man akyse — beržiukas, galvele iškelta,

Ant mirtimi paženklinto akmens,

Ant vos atvėsusių griuvėsių...

Iš mirtimi paženklinto akmens

Į vėjo virpesį, į saulės šviesą!..

...Teglamonės aušra kamienų jūsų drobę baltą,

Ir sruogeles žaliąsias tekedens pietys,

Kai prieblanda srovent manin bandys,

Aš visada diegelį tą regėsiu. —

Ugnelę žaliąją, gyvenimo įskeltą,

Iš mirtimi paženklinto akmens.

1959.11.10

RYTĄ PRIE ŠALTINIO

RASA

Akmenėli pilkūnėli,

Brėkšta. Pieva sklidina rasos —

Ar miegi, ar miegi?

Per kraštus lyg ims ir pasilies.

Nepakėlė, nenugėlė

Kažin kas čia po kruopelę spindinčios šviesos

Vandenėliai šalti?

Uždegė ant kiekvienos žolės.

Kur nubėgsi? Ar supras kas,

Pieva šilkine basa brendu.

Jog tu gyvas degi?..

Ir jaučiu — į kraują suteka rasa.

Šaltinėli šaltuonėli,

Ir iškart užgyja daug žaizdų...

Ar girdi, ar girdi?..

Lyg ta pieva — žemė man visa.

1959.11.24

...Rodosi, keliaujanti, basa,

Žemėje bekraštėj aš — rasa...

1957

18

LANKOJE

Skinsiu linksmą šviečiantį vėdryną,

Debesų alyvinių kraščiukai

Skinsiu liūdną mėlyną varpelį,

Dega, gintarėliais pasirišę.

Baltąjį kraujažolės žvaigždyną...

Saulė miško keterom naktin pasuko.

Ar atgal tokia šviesi begrįši?..

Dar pridėsiu tylią vėsią mėtą.

Kam paduoti šitą mažą puokštę,

Mėnuo piene baltąja išplaukia

Kad manęs pamiršti negalėtų?

Saulės vakarinės palydėt.

Ežero vanduo skaidriausias traukia

Gelsvą dugną veidu palytėt...

...Aš pamesiu vidury to kelio...

Tegu ras kas nors, paims kaip savo

Ir vėdryną šviesų, ir varpelį...

Ir tai kas, kad nieko neturiu.

Saulė ryt ir į mane pasižiūrės.

1959

Taip tylu, taip veriančiai skaidru —

Rodosi, širdis neišturės...

1959.V.26

20

MIŠKO ŠOKIS

ALKSNIO UGNELĖ

Pirmąkart matau berželį tokį,

Aušrai keliant — padegė šakelę —

Krykščiantį kiekvienu lapeliu.

Ir išsklaidė rūką — gulbės pūką.

O berželi, kas tave išmokė —

Alksnio liepsnos plakasi miškely -

Išsilieti sūkuriu žaliu?..

Šildo drebulę Ir mažąjį klevuką.

Tarsi pirmąkart matau eglaitę —

Spalio šaltis — mėlynas, stiklinis,

Šviesūs šviesūs kasnykėliai šakose! —

Soka lapų kibirkštys auksinės.

Kur, o kur panorai tu išeiti,

Vėjas užpūtė į pačią širdį —

Takeliu išbėgus nedrąsi?..

Aš prie alksnio atėjau sušilti...

1959

Sužibėjo saulėje pušelės —

Susikibo visos šokt ratu.—

O kodėl staiga toks lengvas kelias?

O kodėl tiek surandu?..

Ir žaibų naktis čia neužbartų — -—

O šią valandą į kraują aš paslėpsiu.

O šią valandą į kraują aš paslėpsiu.

Niekas neateina antrą kartą.

Ir neįsileista — nesugrįš.

Ir neįsileista — nesugrįš

1959.VI.24

22

EGLELĖ GROJA

Baltas rūkas nebyliai slenka,

Simtmetės eglės, iš juodo akmens iškaltos.

Apkabina lazdynus ir lanką.

Ir medžių tamsą skrodžia

Ant akiračių juodo vainiko

Beržo siūlelis baltas.

Saulės vienas taškelis beliko.

Aukštas, plonytis — aukštas, plonytis!

Audimėlis laukų išbluko.

Baltas vai baltas, lyg pienu praustas.

Miega smilgos jame ir šilojai.

Berže broleli, kaip toks išaugai —

Vidur lauko, tykojant rūkui,

Virpantis, tyras, visas nušvitęs?

Žaliu šviesuliu eglė groja.

Simtmetės eglės rūsčios ir šaltos.

Ir kai viskas užmigs pilkumoj,

Rūsčios ir šaltos!

Susipančios baltam patale,—

I saulės versmę šakos iškeltos,

Gros eglelė šviesa žalia,

Sakos iškeltos.

Sauks išklydusį kovą namo —

Eglyno skliautas — lig debesų,—

1959.X.20

Išaugau aukštas.

Eglyno skliautas niūrus ir juodas,—

Išaugau baltas.

1960

24

ŽEMUOGĖ

ŠILAGĖLĖ

Baltą žiedą pakėlei mažytį —

Šilagėlę atnešei iš miško...

Gyvą snaigę, pamestą pusnyne.

Pilną taurę mėlyno spindėjimo,

Žaluma visas šlaitas užtvino.

Su rasa dugne.

Tiktai tavo sniegelis švyti.

...Gal save tu man čia palikai?

Gersi saulę kaip motinos pieną,

Pilną šilo kvapo ir čiulbėjimo -

Baltą galvą į vėją pakelsi.

Ir su ašara dugne...

Ir klausysies pro mėnesieną

Žemės dainuojančio balso.

1960

Baltą žiedą — kaip šydą — numesi —

Žemės kvapą ir medų ištiesi —

Uogą — širdį sklidiną, drąsią

Tu prie kojų kam nors padėsi

1960.VII.30

ANT ŽEMĖS DELNO

Palei svyruoklius baltus

Ant kalno čia beržai berželiai

Zali šaltiniai alma.

Ir žemuogės — lašai raudoni.

Laiko mane kaip smiltį

Beržų šviesa užlieja klonį.

Zemė ant savo delno.

Beržų šviesa į kalną kelia.

Laiko ji mano kraują —

Balti balti beržai ant kalno!

Gyvą raudoną šaltinį.

Mano meilę ir šauksmą —

Vėtrą pavasarinę.

Balti balti — lyg pasitinkant šventę.

Balti — • lyg pasitinkant mirtį.

Balti balti beržai ant kalno!..

Ir mano rūpestį sunkų

Ko atėjau aš? Jus pasveikint?

Zemė kaip smiltį laiko.

Ko atėjau aš? Išsiskirti?..

Ar tu girdi mane —

Balti balti beržai ant kalno...

Savo šaukiantį vaiką?

Pasverk pasverk dienas ant delno,—

Laiko ji kryžius juodus,

Ar daug beliko, ar mažai

Mano pelenus baltus...

Nematomi šaltiniai alma —

Tenai vidudienį — vasarą —

Balti balti beržai ant kalno —

Vėjas, kraupus ir šaltas...

Raudoni žemuogių lašai

Laikyk tu mano svajonę,

1961.VI1.11

Mano žvaigždės likimą!

Saugok tu mano meilę,

Skausmą ir prakeikimą!

...Palei svyruoklius baltus

Zali šaltiniai alma.

Laiko žmogų kaip žvaigždę

Zemė ant savo delno.

1962. V.3

28

ŽEMĖS ŽODŽIAI

ĄŽUOLAI

Išsipylė baltas kmynas

Ąžuolai ąžuolai — • ar atkelsit vartus

Su vėdrynu prie Lėvens.

Man į savo pasaulį, žaliaskliautį ir gyvą?

Aš praeisiu. Ar tos lankos

Lapų kraujo srovenimu, paukščių džiaugsmu

Po manęs taip pat gyvens?

Žalios arkos dainuoja neįspėtą motyvą.

Lankos baltos ir geltonos —

Ošia ošia viršūnės... Taip aukšta, ramu:

Žemės žodžiai paprasti.

Ar priimsit mane tarsi daigą mažytį?

Jų virpėjimas šį rytą

Palikau aš gatves, palikau aš namus,—

Prie širdies labai arti.

Leiskit man jūsų žodžių šventų paklausyti...

Aš praeisiu, paklausysiu

Ošia ošia — kaip jūra... Priimkit mane,

Jų kuždėjimų, šauksmų.

Savo vėjo kvapu man palieskite veidą...

Kiekviena akis vėdryno

Duokit man lapų kraujo sruvenančio gurkšnį

Svies man ugnele namų.

Ir viršūnių simfonijos amžiną gaidą.

Išsipylė baltas kmynas

Ąžuolai ąžuolai — duokit man savo jėgą,

Su vėdrynu prie Lėvens.

Kad vidudienį .žingsniai nevystų ant kelio...

Aš praeisiu. Ar tas džiaugsmas

Jums nešu savo ašarų šviesą ir šilumą,

Po manęs čionai gyvens?

Savo džiaugsmą didžiulį •— kaip saulės lašelį.

1961.V 1.14

1962.VII.2

Paukojy vasara bėga.

Paukojy šermukšniai dega.

Kai pro tylų kalnelį eina,

Gelsvą gubą duonai palieka.

Prie gubos — kačpėdėlių dainą.

Paukojy šermukšniai dega.

Paukojy vasara bėga.

Palei ežerą šviečia jos pėdos —

Kaip širdies neišsakomi žodžiai.

Tik uždegus šermukšnį raudoną,

Ji tave baltai pūgai palieka.

Tai tave ji išeidama guodžia...

Paukojy dega šermukšniai.

Paukojy vasara bėga...

Kirdeikiai, 1961. VII. 28

32

PIRMO SNIEGO PRELIUDAS

Sutemos šviesios alyvinės

Gatvėm pasnigtom vaikšto,

Sienos mūrinės žalsvos

Po sniego baltom aureolėm.

Pirmas sniegas.

Tūkstančius kartų pirmas.

Tūkstančius kartų laukiamas —

kaip vyšnių baltas žydėjimas.

Atskleistas naujas lapas —

baltas, iš pirmo sniego...

Ką jame įrašysi

nekantriai

skubia ranka ?

Kad čia,

kur prie varpinės prigulė

Sutemos šviesios alyvinės,

Kur krenta nuo gotikos bokšto

Tamsaus violetp šešėlis,

Kur tilto melsvi turėklai

Tarsi pakilę skristi,

Kur sienos žalsvos atgyja

Po sniego baltom aureolėm...

Tik čia — ir niekur kitur —

Tu būsi pats laimingiausias,

Tik čia, tik ant žemės trupinio

Tu saulei lūpas praversi,

Ir jokioj kitoj planetoj

Nerasi taip mylinčių rankų,

Ir jokiam kitam pasauly

Tu taip nemokėsi laukti...

Tik čia ir niekur kitur —

Reikalingiausias tu būsi.

3 . J . D e g u t y t ė

33

...Sutemos šviesios alyvinės

Guli ant pirmojo sniego.

Vogčiom, kaip vaikystėj, į burną

Įsidedi snaigių žiupsnelį...

1962.XI 1.3

34

ŽIEMOS SAUIĖIYDIS

Visą dieną ūkavo ir verkė,

Tarsi žemėj ko ieškodama, pūga.

Visą dieną plakė juodus gluosnius

Nenumaldoma balta ranka.

Tik pavakarėn pūga nuščiuvo

Ir kiekviena snieguole prisiglaudė prie žemės.

Tarp stogų snieguotų ir šakų

Saulė prasisunkė — • atsisveikinti.—

lyg didžiulį žemės kraujo lašą —

Saulę nuogos gluosnių šakos neša...

1962.111.9

y

35

MĖLYNAS VAKARAS

Mėlynas vakaras — mėlynas mėlynas...

Mėlyni medžiai, mėlynas sniegas,

Mėlyni dunkso namų kvartalai,

Mėlyni šoka žmonių šešėliai...

Vien tik langų geltona šviesa

Saukia vardu ir šaukia be vardo.

Kojos pavargusios.

Rankos pavargusios.

Bet jeigu reiktų,

Eitum dar kartą.

Neša ramybę mėlynas vakaras...

Tegul pailsi akys be rūpesčio.

Tegul ištirpsta nuoskaudos visos,

Lūpų kampeliuose išraižytos...

Nenusimesk, šviesų slenkstį peržengęs,

Mėlyno vakaro nuo savo rūbų,

Nuo savo rankų — ieškančių rankų,

Nuo savo lūpų — šaukiančių lūpų...

Mėlynas vakaras — mėlynas mėlynas...

1962.11.18

36

KELIO PRADŽIA

Čia kelio pradžia, kur klevai

Skamba savo šakom ir lapais. Kur žydi

Ramybe ir jaukumu kvapios bulvės melsvai...

Ne rūkas — tai gervės miega.

Ne vėjas — tai žemė alsuoja.

Aš nepamiršiu nieko...

Pasklidęs toli vasarojus

Tamsiom vilnim priartėja...

Kieno čia šešėliai klajoja?..

Galulaukėj šūkauja briedžiai...

Mėnulis obuoliu supasi...

Klevai karštą kaktą paliečia...

Vis tiek man, prie kokio medžio žaibas mane pakirs...

Čia kelio pradžia. Ir niekas,

Niekas manęs nuo žemės tos

Neatskirs.

1963

28

PRIE STRĖVOS

Pabudau iš gėlos kaip iš miego,

saulės laikrodžiams mušant vidudienį.

Ir miestas, nematomas niekam,

pasitiko — lyg praregėjimas.

Čia eglių gotiškos bonios,

drebulių mirguliuojančios arkos

Kiekvieną rūpesčio aiženą

tyla ir meile nugludina.

Čia tiltai beržų baltieji

per upeles žaliavynes.

Čia atokaitoj saulės ir džiaugsmo —

aikštės, kvepiančios, žemuoginės.

Ir girios naktovidy —

akivarų veidrodžiuos —

Savo dalią dviveidę išvysiu.

Čia iš Paukščių Tako pareisiu.

Čia po tūkstantmečių sugrįšiu.

1965

38

NERINGOS PUŠYS

Jos eina ir eina —

Per Neringos klampų smėlį,

Palinkusios nuo vėjo vakario,

Aukštos, bežadės ir bešakės — pušys —

Su išsiūbuotom viršūnėm,

Su audrų nenumaldomo gausmo ir žuvėdrų

Verksmo našta.—

Kaip senos pažaliavusio vario statulos,

Kaip didžiulė, tyli, įtempta minia —

Eina palinkusios Neringos pušys

Nuo jūros — per klampų smėlį —

Mano seserys —

Aukštos.

1965

39

AŠ- TAVO

ANT AUKŠTO KALNO

Aš — eglė tavo tylinčių miškų.

Devynios kulkos pro šalį lėkė,

Aš — gyvas lašas tavo upių srauto.

O ši dešimta — brolį paguldė.

Dainuojanti smiltis, prie žiemkenčio prigludus, Kur krito galpelė — rožė žydėjo,

Sušildyta jo ištvermės ir kraujo.

Kur kraujas pasruvo — šaltinis tekėjo.

Užtvenkus vyzdžiuos veriančias naktis,

Ant aukšto kalno—kapai kapeliai...

Sulaikius lūpose laukinį skausmo gūsį,

Lyg paukščiai sutūpę prieš ilgą skridimą.

Tave regiu, iš nuostabos pritilusi,

Guli broleliai ant pilkų dirvonų,

Pro tą balandžio žydrastiklę liūtį.

Ant pilkų dirvonų sidabro akmenėliai.

Laikyk mane, laikyk mane stipriai!

Kapai kapeliai... Zemę surišo

Ir daug tu reikalauk — tarsi iš kario.

Stipriau nei žodžiai, stipriau nei priesaikos, Nuo savo ašaros pirmos, nuo pirmo juoko —

Guli kapai ant mūsų krūtinių,

Ligi minties šešėlio paskutinio —

Ant mūsų krūtinių švino šarvais.

Tavo.

1964

Saule saulele, o kas padės mums

Brolių gedėti?

— Devynis rytus migla ateisiu,

O šį dešimtą — neužtekėsiu.

40

MALDA ŽEMEI

Zeme Žemynėle, atliūliuok

Baltaisiais rugių laukais.

Zeme Žemynėle, atsiūbuok

Verkiančiais mano beržais.

Šventą ugnį saugosiu — tyli —

Girių ir naktų žalioj gelmėj...

...Ir liepsna man veidą užgaus...

...Ir liepsna bandys lyg paukštė skrist..

Devyniais vingrių šakų žalčiais

Ąžuolas man virš galvos budės.

Zeme Žemynėle, tebūnie

Tavo duona mums — saldi, skalsi.

42

BĖKIT, BAREIIAI

Griežlė suklinka Ir verkia ilgai savo suplėšyto lizdo, O rugiai gula ir gula baltu šešėliu,—

Bėkit, bareliai.

Ir varpų nuleistos galvos tiesias po dalgiais, Ir žemė svaigiai pakvimpa vasara ir namais,—

Bėkit, bareliai.

Tarp išsekusių vasaros upių

Ir žąsų pulkais atplaukiančio pievų rūko,—

Bėkit, bareliai.

lig devynių pakirdusių aušrų

Nuo sugrubusių mūsų rankų,—

Bėkit, bareliai.

Pro griežlės suplėšytą lizdą,

Pro rugių sugulusį baltą šešėlį,—

Bėkit, bareliai.

1965

43

GUBOS

Rugio gubos šokiui sustoję

Sniegas ir debesys laukuose

Ant kalvos, ties lanka palyta.

Išbarstyti po saują?

Atsimerk! — kad, saulėlydžiui grojant,

Akis užmerkiu — godžiai geriu

Gubų šokį ražienoj matytum.

Saulę.

Ilgę vakarę šoks rugio gubos,

Nesutramdytam upės potvyniui

Kad, numetę gelsvą rūbelį,

Šypsausi...

Duonos kąsniu prieitų jos lūpas

Viską atspėjus iš nakties akių,—

Ir pavirstų į kraujo lašelį...

Nieko neklausiu...

...Lai po visą kūną čiurlena,

Vejasi valandos vėtrų virtine...

Kad širdis žemės kvapo ilgėtųs...

Bėgu, bėgu!

Koks šviesus tu, pasauli mano,

Lūžta ledokšniai, dūžta tilteliai

Prie gubos ant kalnelio saulėtos!

Žalsvo sniego.

Pasikelsiu kelionėj suklupus.

Vejas vidudieniai pievom įsaulintom...

Ir nebus žingsnio paskutinio.—

Kaklą veržia...

...Užsimerk! — pamatysi — gubos

Pasislėpsiu už to pavasario

Soka šoka žaroj vakarinėj.

Kaip už beržo!

1960.VIII.27

1965

44

LAPAS

Pažiūrėk,

Vakaras atbėga iš paskos

tas žalias klevo lapas —

Su alsavimu rugių bangos.

Kaip delnas —

O medūnių kvepianti migla,

lūžtančiom linijom išrašytas.

O rasoj sustingusi tyla...

Toks pat vienintelis,

toks pat nepakartojamas.

Nuojauta atplaukiančios nakties.

Gyvas ir šiltas.

Nuoskauda, nukritus nuo peties..

Paliesk,

Stovi ji — be judesio, greta —

taip pat pajusi pulsą... Ir šešėlių

Mano begalybės valanda...

žymę...

Ir nudundėjusių perkūnijų dusloką aidą...

...Vakaras nuo eglių nusileis

Ir saulės pažadą... Ir vėtrų įdrėskimą...

Laiptais, aksominiais ir tyliais...

Ir linksmo strazdo švilpiantį motyvą...

Lyg balandį mėlyną imu

Už laukinių šiugždančių sparnų.

Lapas kaip delnas —

paženklintas likimo.

1964

Kas čia? — Pražūtis?

Kas čia? — Nemirtingumas

Pulsas virpa delne...

Aš kraujo gaidą imu.

Lūpose — mėlynų pelenų aitrumas...

1964

46

SIAURĖS VASAROS

SIAURINIO DANGAUS ILIUZIJA

Kelia vidudieniai smilgų, ir svėrę.

Vienąkart

Tolimas kelias — • ligi nakties.

Aš kaip lapkričio medis

Greit ant beržo kaktos — iš upės išnėręs —

Nusimesiu visus lapus:

Vakaras mėlyną ranką uždės.

Neapykantą ir džiaugsmą,

Sielvartą ir miražą,

Balti rugiai atsistos gubosna.

Baimę ir valią,—

Upėj klyks putinai raudonais aidais.

Ir nuogu ilgesiu

Sį aitrų vakarą mes rasom pasiklosma

Lyg pirmu riksmu,

Ir apsiklosma miglom kaip šilkais.

Su kuriuo žmogus į pasaulį ateina,

Nupiešiu

Santūriam šiauriniam danguj

Ir kai juodai nusirpusių vasaros uogų

Lyg pilkam pirmapradžiam granite,

Rieškutės jau nebeišlaikys,—

Nupiešiu

Naktis, palinkus ant veido epušių sruogom,

Skrendantį paukštį.

Pirštais žvaigždiniais užspaus akis

Ir šimtu savo šakų ir šakelių,

Aitrių ir suaižytų,

1965

Apkabinsiu

Kaip lapkričio vėją

Savo gyvenimą.

1965

48

4 . J . D e g u t y t ė

AVIŽOS

Praūžė gaižūs pelenuoti vėjai,

Ir kraujo skonį žemė jau pamiršo...

Ir kvepia krosny duona... Tik tavęs nėra...

Ir duona kvepianti sudrumsčia viską,

Ir seną baimę iškelia į viršų...

...Ir pirštai vėl tuos vokus vėstančius užmerkia..

...O lūpas vėl rakina duonos alkis amžinas...

Praūžė vakaru audros lietus,

Bet visą naktį verkė avižos...

1966

DROBĖS

1. VERPĖJOS

Dūzgė klevo ratelis, ir bėgo ir bėgo siūlas.

Žiemos naktis pro langą žiūrėjo sidabro diemedžiu.

Ir bėgo lino siūlas, į sunkų suėmęs kamuolį

Ir mano riksmą, ir tylą — ir tylą, ir mano riksmą...

Vidunakčio pusnim atskubėjo dvylika laumių verpėjų

Ir su savo rateliais aplink mane susėdo.

Ir bėgo lino siūlas — o balsvas kuodelio rūkas! —

Ir sesių nuotakų nuometams, ir mano brolių įkapėms...

1966

51

2. ŽLUGTAS

3. MĖLYNAS LAUKAS

Taip gelia sąnarius nuo ežero vandens,

Toj plačioj lygumoj —

Ir džiūsta burna, ir akys drėksta nuo vėjo...

ant rogių ir šarvuočių provėžų —

Tik mano rankos brolių sukepusio kraujo,

susiūbavo mėlynas mėlynas laukas

Tik mano rankos šitų marškinių neišvelėja...

pražydo linai.

Toj plačioj lygumoj —

ant žmonių ir eglių kaulų —

Ir ką aš motinai parėjusi pasakysiu?..

nusileido dangus.

Ir žydi marškiniai, ir žydi raudonom tulpėm..

O kaip man išplauti tą neišplaunamą žlugtą,

1966

Jei šiaurės vėjas mano gyvastį čiulpia?..

— Tai šitam ežere, kur teka devynios upės.

Tai šitam ryte, kur aušta devynios aušros.

52

RAUDOS

I

Aš apieškojau visą namą —

Lova paklota ir skobniai tušti.

Aš apieškojau visą lauką —

Jokios brydės! Kaip siena — kviečiai aukšti.

Aš apieškojau visą girią —

Krūpčiojo papartynai ir eglės dejavo.

Tik čia — smėlio kalnely

Kūnas tavo.

Kodėl Jšėjai taip toli • —

Nuo kviečių nušviestų, nuo eglynų?..

Ar nedavė duonos juodos?

Ar nedavė žalio vyno?

1966

54

Aš paklausiau upių, kur tu.

Aš paklausiau debesų, kur tu.

Upės atsakė: žemėj tavęs nėra.

Ir atsakė debesys: nėra danguj.

Kas dabar sušukuos mano ilgus plaukus

Kas man geltono korio atlauš?

Rytą pievos šaltos ir skaudžios.

Rankos karštos ir tuščios ilgą vakarą.

Pasakyk, kokiu žolynu išdygsi?

Pasakyk, kokiu atsibusi vėju?

1966

OBELYS ŽYDI

SENA DAINA

Vaikšto obelys po nuometais baltais.

O ant lauko jovaras žydėjo...

Vaikšto obelys — kaip motinos — žeme

O per lauką vieškeliai dundėjo...

vidury nakties.

Ko jūs ieškote ?

Pašaknėlėj — akmenys tylėjo...

Rugiais užžėlusių pėdų ?

Pašaknėlėj — motinos klūpėjo...

Ar po kviečių laukais

užmigusių savo pirmagimių?

O gal jūs renkate į sterbles akmenis

Ant šakų — šalti skambėjo lietūs,

būsimų pirkių kertėms?

Vėjams ir strazdams užteko vietos...

O gal jūs ateinat pasibelsti

į liūčių nuplautas duris

O viršūnėj — saulė patekėjo,

Kaip gyvos ir kvepiančios pilnatys?..

Grįžtantys gandrai linksmai klegėjo...

Vaikšto obelys po nuometais baltais.

O ant lauko jovaras žydėjo...

Vaikšto obelys — kaip motinos — žeme

O per lauką vieškeliai žvangėjo...

vidury nakties.

1966

1966

56

MEDIS

Dar visiškai nuogas

su išraizgytom šakelių gyslom juodom

ten sunkiai pulsuoja juodas kraujas —

stovi prieš dangų,

paukščių gūžtas iškėlęs,

toks pilnas drebulio ir atkaklumo.

Dar vėjas žvarbus ir drėgnas,

dar šerdis vos įsiklauso

į artėjančius saulės žingsnius,—

bet stovi jis,

visom juodom pulsuojančiom gyslom

gūžtas iškėlęs, —

tegul nors paukščiai turi

saugius ir šiltus namus.

1966

58

ŠERKŠNAS

Pravėriau akis gruodžiui,

stogam apsnigtiem ir saulei..

Po vidunakčio lyg po burtažodžio

Šerkšnu apsigobė gatvė.

Sakų baltam voratinkly

Krykštauja

Mažytė raudona sniegena —

Kaip širdies atspindys.

Tebesu!

Pravėriau akis gruodžiui, bebaimei tylai ir šviesai...

Nedrąsiai dainuoja gatvė, šerkšnu apsigobus...

Ir paspringstu džiaugsmu lyg per dideliu kąsniu...

Ir taip spindi saulė,

Kad norėčiau

bijoti mirties.

1965

Neužpūsk pienės pūko,

Čia pirmą kartą.

Kaip žiburio neužpūsk —

Bet jau gėriau

Tą besaulį vidudienį.

priklaupusi

Saulė, mėnuo ir žvaigždės —

iš to sidabrinio dubenio

Visi jie pasislėpė danguje.

Miško vandenį —

Tik dulsvas pienės pūkas

ir kankinamai mėlyną dangų

Kaip mažas žiburys

Seniai seniai,

Liko vienas

kai buvau žole ar medžiu...

Pritilusiam dideliam lauke,

Nuūžus vėtrai, pratrūkusiai liūtim ir smėliu

1966

Liko tik pienės pūkas

Didelėj, sunkiai alsuojančioj žemėj...

Neužpūsk pienės pūko,

Neužpūsk...

1966

60

ĄSOTIS

Vasara!

Kur aš nueisiu ledinėm upėm,

Neišsenkantis aukštas ąsotis!

ledinėm upėm,

Sklidinas upių tėkmės ir tylos kaitrios.

sidabro tiltais?

Nori? — atsigerk volungės čiulbesio.

Nori? — užplūstančios audros...

Už ledo upių geltonos pievos,

geltonos pievos,

Gerk — mūsų amžiaus valandos trumpos kaip niekad.

kur saulė vaikšto.

Gerk,— trūkčiojantį, neramų liepų žalsvą pavėsį...

Ir baikšti, ir narsi raudonsparnė volungė

Kur aš nueisiu geltonom pievom,

Krūtinėj dar neužmiega

Kur aš nueisiu geltonom pievom,

(ji bijo nebūt, bet mirti nebijo).—

saulės išvaikščiotom?

Gerk,— paskutinį gurkšnį dievams išliesi...

Už saulės pievų ant aukšto kalno

Tas neišsenkantis aukštas ąsotis!

tai nusilenksiu

Debesų puta, o vidugirio aitris — dugne...

žemei ir dangui.

Akis užmerk —

ir gerk,

1969

tūkstantį metų gerk —

už save ir už mane...

1966

62

ŽIOGAI

Cirpia žiogai (iš praamžiųj —

dabar ir visados.

Zali obuoliai pavirs

į vasaros kūną ir kraują.

Tarp dangaus ir ežero mėlynumo

plūsta rugių šviesa,

lygi ir minkšta,

Kaip nuolankumas ar pasiaukojimas.

Dega ugniažolė.

Bet aš pamiršau juoką.

1969

64

Aš meldžiuos į žvaigždę ir į žolę,

Į šaltinio gyvą šventą srovę.

Aš meldžiuos šįvakar už visus —

Šventus ir prakeiktus — už tiesius.

Katakombas — inkvizicijos — konclagerius

J ungia

Vienas

Kraujo ir ugnies laukinis til'as...

...Aukštas kalnas pelenų supiltas...

...Pilkas vakaras ir paukštis pilkas..

Aš meldžiuos šįvakar už visus...

1969

5 . J . D e g u t y t ė

POPIETE

PAUKŠČIAI VIRS JUROS

Ant upės kranto

Juodu trikampiu,

Aukštoj žolėj

juodu trikampiu

Po dideliu gluosnio šešėliu

Raudonam vakaro danguje.

Miega baltas arklys.

O mes pasiliekam.

Nuskambėjo sidabriniai prosenių dalgiai.

Laukti.

Nudardėjo vieškeliais mediniai vežimai —

Mūsų sparnai šimtąkart

Lyg birželio perkūnija.

budelių ir pranašų nukirsti.

Išdžiūvo šuliniai ir diemedžiai.

Mes jau seniai įpratom

Užgeso naktigonių ugnys.

patys sau susikurti ugnį.

Mes jau seniai įpratom

Ant upės kranto

žiūrėti pro apledėjusį stiklą

Aukštoj žolėj

Ir naktį per pūgą supti

Po dideliu gluosnio šešėliu

žiemkenčių sužaliavusį lauką...

Miega baltas arklys.

Kažkas juk turi likti.

Prie smilgų ir eglių.

1968

Ir sausių speige —

kad židinys neužgestų...

Kad būtų kas pasitinka paukščius.

Juodu trikampiu,

juodu trikampiu

Raudonam vakaro danguje.

1968

66

5*

Slyvos mėlynas medi,

Ant blyškaus ražienų aukso —

ką beveiksi — be rūtos ir diemedžio —

rasotas mėlynas dangaus švytėjimas.

vienas — mėlyna sala —

Ant balto užmiršto lino staltiesės vėsumo

tam rugių saulėtume ?

šiltas užmirštas tamsiai auksinis kepalas,

Kur prisiglausi,

šiauriui pučiant,

padėtas užmirštų šiurkščių švelnių rankų

tam rugių bangavime?

tarp užmirštų keturių sienų —

Kam išnokinsi savo vaisių,

rugsėju pražydusiam slėny —

tamsų kaip vakarą?

toli toli

— Tai prisiglausiu

kitam atminties krante.

prie numestos paukščio plunksnos.

Tai atiduosiu

1972

rugpjūčio dienai

savo vaisių —

tamsų kaip vakarą.

1972

68

PEIZAŽAI

1. PEIZAŽAS SU STIRNOM

2. PEIZAŽAS SU SIDABRINE NUOLAUŽA

Ten, kur dangus paliečia

Sidabrinis rudenio laukas,

kraujažolių pievą,

kai žemės kvėpavimas pavirsta ledu,

geltonam tamsėjančiam saulėlydy

o apyaušrio valanda begalinė

raudonos stirnos geria.

kaip laukimas.

Ir tu atsigersi iš tolimo

Kai galulaukės gandrai pavirsta

slapto šaltinio.

sparnų šlamėjimu skaidriam

Ir užlaižysi

rasotam skliaute

visas žaizdas.

(jo veidrody blykčioja nakties

Kol kas — kvėpuoji.

pėdsakai, ir atpažįstu rytą — ten,

Kol kas — medžiu pasvyra ties tavim

ties pravertom sidabrinėm durim).

laikas.

Kai nušvinta voratinklis žvaigžde,

Tas, kurio neužteks.

tarp ražienų įsmigusia.

Ir pamiršai, kad

Sidabrinis rudenio laukas.

tykoja šūvis.

O sugniaužtam delne — tik žodis —

Ir pamiršai, kad kvepės

sidabrine nuolauža — Ugi kraujo.

žolynai — paskui, virš tavęs,

aukštai aukštai •

70

JEIGU..

Jeigu mažytė apvali aguonos galva

(rudenėjančiam lauke — sklidina gyvų sėklų)

pasikartoja

obuolio ir žemės apvalume

(kokį daigą žemė išleis

šaltoj galaktikoj — vienąsyk

per saulės patekėjimą?)...

Jei voratinklį, pamėgdžioja

šešėliškas mūsų gatvių tinklas...

Jei lango šerkšne —

eglių, elnių ir lelijų linijos...

Jei tavo lūpose —

paukščio balsas

ir žuvies nebylumas...

Kokiu debesiu — kokia upe? —

nuteka

tau duotas laikas ?

1971

72

Tu kas kartą sunkėji... Tu

Kaip kalnas ant mano širdies. (Ištiesk

Savo sparną — beprasmiškai.) Kartu

Nuo eilėraščių lyg nuo pelynų. Vilties

lokios nuo tavęs pabėgt. Viskas tavimi

Užnuodyta: kliedėjimas, kraujas, oda,—

Viskas tampa regėjimais — žodžiais. Kodėl pasivaideni Tu kartais beprotišku sodu?

Pro rūką, pro naktį staiga

Atplauki aukšta banga —

Šviesia obelim sustoji — šešėliu žvaigždės.

Viešpatie, vidury šios nakties

Virš likimo ir virš nebūties

Baltos obelys vėl pražydės...

1972. V. 14

I

13

Plaukia sodas tylioj mėnesienoj,

Džiaugiuos už tave —

ir krenta obuoliai.

tavo gležnais pumpurais ir ištverme.

Aidai kaip varpai

Tavo šaknys — iš lapkričio,

pripildo žemę ir dangų.

iš lapkričio liūčių ir nuoskaudų.

Krenta obuoliai, dar nuo saulės šilti ir šviesūs, Džiaugiuos už tave —

skamba tamsios sėklos

mažę taukinę obelį, galulaukėj,

jų kvapniam ir sultingam kūne.

iškėlusią žvaigždynus ant šakų,—

jie — akimirkai — prasiskleis sidabru

Po dangaus juodu kevalu

vidunakčio horizonte.

naktis laiko saulę.

Tavo šaknys — nakties juodumo —

Po ramybe ir nerimu

iš lėto čiulpia šaltinių

širdį laikai išlukštentą

tyrumą ir šviesą.

kaip tamsią prinokusią sėklą.

Tavo šaknys — iš lapkričio,

iš lapkričio rūko ir viesulo.

Plaukia sodas tylioj mėnesienoj.

Jau visos obelys atnešė savo vaisių.

Džiaugiuos už tave,

atėjusią šiąnakt žydėjimui.

1972

1972

74

VIEVERSIO BALSAS

ABEJONE

Jau švinta medžiai

Zole — žuvie — medi — paukšt

nežemiška žaluma...

kas aš?

lema, po Siaurės žvaigžde,

Tavo vyresnioji sesuo,

pastogė mūsų atsiveria

karalius ar budelis,

į vieversio balsą, į žemės

akmuo ant tavo širdies,

apnuogintą šilumą,

pro šalį nuskriejantis vėjas?..

į širmo debesio

Mes visi to paties likimo

kvepėjimą... Atėjome

sujungti.

čia taip trumpam —

Paimu į delnus žuvį — •

iš tėviškės upelio atsigerti

negirdžiu tavo balso,

ir atsikąsti saulėj

paukšti, geriu tavo giesmę,

išnokintos duonos,

bet pavydžiu sparnų,

duotą valandą kaip kūdikį

medi, tokia trumpa

savo kūnu pridengus —

mano diena.

amžinybei...

Zole žole,

tavo žalias švelnumas

1974

betoną suskaldo,

kai tu eini į šviesą.

(Niekada neturėsiu jėgų

išduoti tavęs.)

1975 •

76

PASAULIO VIDURY

ATSISVEIKINIMAS SU PIENE

Po laukiniu rožės krūmu

Sudie, piene,

tokia šviesi diena, tiek skambesio

daugiau niekada čia negrįši.

žolių ir laumžirgių karalystėj,

Užmigsi betono karste

be jokio debesio dangaus

ir miegosi tūkstantį metų.

švytėjimas, be jokio prisiminimo

Ten, kur buvai panaši į mažą sa

sustingusi ant delno

stūksos pilki stačiakampiai,

valanda, be negirdimo

padalyti į narvelius.

motinų verksmo

Ten, kur kalbėjai su mėnuliu,

naktis — Laiko

plytės autostrada ar aerodromas.

dugne — pasaulio

Gal netikėtai nubusi

vidury — po laukiniu

balkone arba sąvartyne

rožės

ir atminsi mano žodžius.

krūmu.

Gal išgirsi,

1974

kaip aš tave šauksiu per sapną.

1973

78

TRYS ŽEMĖS ŽENKLAI

1. ASIŪKLIS

2. PLUKĖ

Pasakyk, iš kur tu atėjai,

Pluke baltoji, vėsi kaip rasa,

asiūkli, iš kokio tūkstantmečio

lengva kaip žvaigždės atodūsis —

tavo šaknys kvėpuoja po

mažyte sidabro aušra — pluke...

mano kojom?

Laukinė ir laisva, nepažįstanti

Ko geidei iš saulės ir perkūno?

rankų — jų glamonės ir išdavystės,

Kokią žinią atnešei perduoti —

virpanti paukščio giesmės

kokį perspėjimą — šiam pavasariui?

ritmu, nuolanki pavasario

liūčiai, išdidi nesuteptu

baltumu —

pluke, kaip mums tavęs

neprarasti?

80

6 . J . D e g u t y t ė

AJERAI

3. TULPĖ

Vakaras ateina iš pelkių,

nešdamas aitrų svaiginantį

Šventiškai ugninė —

kvapą, vienišo gandro

purpuro soste -

kleketavimą.

tulpe raudona —

Kelias namo. Ajerai.

mūsų karštligės atspindy —

Dar šiltas dulkių

mūsų kraujo balse —

kartumas.

nuoga kaip žaizda

Senas senas senas

Kaip tave paliest,

kelias namo.

kad nesuriktum iš skausmo?

A j erai.

Kuo pagirdyti,

Varlių ir žiogų sena giesmė.

kad neužgestum nepragyvenusi

Rūkas (dangus pametė debesį).

tau skirto laiko?

Kodėl tamsa?

Nes žemės du sparnai,

nes žemės du sparnai:

naktis — diena.

1977

82

TĖVIŠKĖS KLEVUI

Stovi čia visą šimtmetį.

Gyventi

Begalinio švelnumo tavo šiurkšti žievė,

kaip medis, kaip žolė ar plaštak,

lapai tolydžio keičia savo spalvą:

Nežiūrint į juodai

nuo žalsvumo su auksiniais žiedsosčiais

baltą ciferblatą

ligi tamsaus kraujo spindėjimo.

su negyvais skaitmenimis.

Lengva man prie tavęs —

Matuoti taiką

viskas atslūgsta, nutolsta,

pagal rugių žydėjimą

tavo paveikslas visada man akyse.

ir laukų kvapą,

Stovi čia visą šimtmetį,

pagal paukščių atsisveikinimą

o aš ir nepaklausiau,

ir sugrįžimą.

ar tau lengva su manim...

Rytoj vėl —

Istorija eina pro tave,

į betoną, į stiklą, į geležį.

keisdama vėliavas ir vardus,

Paimsiu ant rankų

tik žemė ta pati po mūsų kojom...

benzinu pakvipusią gatvę,

Nežinau, ką tu galvoji,

sakysiu jai: „Viešpatie, kokia tu

ką kalbiesi su paukščiais,

išdykusi ir neprotinga,

su prisiminimais...

o nori, kad

Klausiu savęs, katras labiau

aš tau paklusčiau".

mes vienas kitą pažįstam...

1974

1978

84

UPOKŠNIS

Egle,

Tėviškės mažas upokšni,

mano medi,

jeigu dar esi kur nors.

mano vienišas medi

Protėvių sielos atspindys

skaidriam birželio skliaute...

Tyras ir virpantis.

Žiemą vasarą

Žemės veidrodis.

žiemą vasarą

Ar pažinsim save?

siūruoji tamsi ir tyli.

Ar pažinsim save?

Kokią naktį neši savo šakose?

Kas mes?

Kokią ašarą

savo dugne?

1977

Ką tau kalba

pražydę rugių laukai,

lietaus ošimas auštant?

Kur skubi?

Ar žvaigždę nori pasiekti,

ar pamatyti kitą žemės krantą?

Kam praskleidei

tą nepasiekiamą purpuro žiedą

viršūnėj

kaip nuogą širdį?

1978

86

VASAROS ŽIEDAS

Rugiagėlių bedugnis mėlynumas

Mažas, visų baramas laukų vijokli,

virš balzganų laukų ir miško,

kvietį apsivijęs,

virš kadagio žalių rasotų uogų,

saulės ir lietaus taip pat ištroškęs

prie šulinio išdžiūvusio, prie slenksčio,

kaip ąžuolas, kaip kregždė, kaip aš.

kuris kadaise buvo čia, tarp vėjo

Nušvitai —

ir prarasto laukimo,—

taip nereikalingai! —

rugiagėlių bedugnis mėlynumas.

rožiniu vainiklapiu

trumpos vasaros

Rugiagėlių bedugnis mėlynumas

ilgai dienai.

virš eglės nuolankumo ir tamsos,

Kol pakirs geležis,

tarp Mocarto ir tarp Šagalo, tarp kaitros

žinok,—

ir gurkšnio iš vaikystės upeliūkščio...

be tavęs

— Kur kasdienybė? Niekad jos nebuvo.

nepilna būtų žemė.

Ji išgalvota skurdžių ir bejėgių.—

Rugiagėlių bedugnis mėlynumas

1975

tarp nuoskaudos ir džiaugsmo nujautimo,

ant rankų, atminties pilnų, ant veido,

iškilusio iš atminties,—

šventadieniškoj vasaros tyloj

rugiagėlių bedugnis mėlynumas.

Virš priešmirtinio peteliškės šokio,

tarp išsipildymo ir netekties,

tarp visados ir niekados —

rugiagėlių bedugnis mėlynumas.

1978

88

7. J. D e g u t y t ė

VIRŽIŲ VAKARAS

BRUKNĖ

Violetinis viržių vakaras

Išeina gandrai, upeliai ir šalavijai.

palaimingai slėnyje skleidžias...

Tu pasilik.

Į tamsą — į pietus nulekia

Mūsų nerimo valandą,

paukščių įstrižos virtinės.

kai reikia būti stipresniam už save.

Dar akimirka —

Mūsų laukimo valandą —

ir ieškosi žiburio

per ją reikia išlaukti šimtmetį —

žemėj, pakvipusioj rudeniu,

tu neišeik.

dangaus tamsėjančiam lange.

Tik paukščiai nepasiklysta —

Raudona ir vėsi,

jie žino, kur jų kelias.

džiugindama akį,

O tau visada reikia žiburio.

gaivindama sausą gomurį,

O tu visada eisi į šviesą:

užsipylus šviečiančiais uogienojais —

į ugnį, į laužą, į širdį.

pamiršdama nuoskaudas,

atleisdama mūsų išdavystes,

1978

nepalik mūsų.

Nepalik.

1971

90

LIETUVA

Šventas laukų birželi,

Lietus laukimas laimė lelija liepų

palytėk pievom pakvipusią žemę

svaigus kvepėjimas —

žaibo švaria ugnim.

viskas telpa į tavo trumpą vardą.

Prasiskleisk lietum —

Lengva

rože sidabro

eiti prieš vėją —

ant lauko, sūraus

nes ugnis dar gyva mumyse

nuo mūsų prakaito.

šimtus metų — • nuo anų laužų.

Tenuplauna mūsų akis,

Pulsuoja šaltinis,

kad regėtų žolyno spindėjimą.

kai delnu palieti žemę.

Tenuplauna mūsų kojas,

Lekia paukštis

kad ilgą kelionę pakeltų.

tavo danguje.

Šventas laukų birželi,

Laimingas,

palaimink mūsų rankas —

kas išeina

kad neišsektų upės,

su tavo vardu lūpose.

kad neišmirtų medžiai,

kad griežlė nenutiltų

1978

šviesų vakarą

avižų lauke.

1975

92

Jūra jūra —

Dulsvoj erdvėj pražydo lietūs...

iš ūkanų ir užmaršties

Taip lengva — lyg žvaigždę palietus

atplaukianti aukštu gaudesiu —

lūpom sausom... Kaip susemii pralietas

pilna nuolankumo

apyblandas iš krištolo ąsočių? Kietas

mėnulio gestui —

likimas po kojom... Bet lietūs

potvyniais ir atoslūgiais

pražydo — ir tyliai prasiveria sietuvos —

priglundi prie žemės kranto.

ir siela pravirksta kaip vaikas

Susikaupusi,

iš džiaugsmo — nors beldžiasi laikas

įsiklausydama į savo gelmę,

į kraujo vartus — nes pražydo lietūs

iškeli krištoliniam žolinam delne

dulsvoj erdvėj — nes nuokalnėm pamažu

sidabrinį žuvies ženklą,

jo žydinčią šaką lyg paslaptį savo nešu...

kriauklės apvalų stebuklą

su perlo paslaptim —

1978

lyg pažadą.

Jūra jūra —

pilna nuolankumo

mėnulio gestui —

sujungti

žemę ir dangų

kaip meilę ir mirtį.

94

RUDENS PEIZAŽAS

K i e k v i e n a s i š m ū s ų a t ė j o t a m .

Veidrodinis vasaros vakaras.

k a d k ą n o r s p a s a k y t ų .

Kiekvienam lape matai savo veidą.

F. Monakas

Pasiklysta pempiukas

Kasa bulves.

tyloj ir sidabražolėj —

Palaimintas žemės kvapas.

kaip tavo vaikystė.

Palinkusios nugaros.

Didžiulis rūkas parslenka nuo eglyno,

Kažkada kažkada

nuo ežero, prigesinusio atspindžius,

troškau

per daubą, pilną

kalbėti už jas.

paslapties, per vienišą

Dabar

sraigės brydę — regi

noriu

visur savo nerimastį,

suprasti

nedrąsą,

jų kalbėjimą.

neužsimiršimą,

Palinkusių nugarų —

nebylystę

kurios atlaiko tamsų

Veidrodinį vasaros vakarą

rudenio debesį.

regi savo

Basų kojų —

neregystę,

kurios eina lengvai

savo žolišką troškulį

per pragarą ir per dangų.

būti.

Tų rankų —

kurios dosniai atiduoda

duoną ir kraują.

Tų akių —

pripiltų lietuviško dangaus

ir šviesos iš senų šaltinių,

kurie jau išdžiūvo.

96

PURPURO VALANDA

Rudenio purpuras plakasi klevo vėtroj.

Saulė, praplėšus debesį,

nuplyksta kartkartėm

kaip gaisro ugnis.

Stalą, sienas ir veidus

nušviečia purpuras —

kraujo atšvaitu

(buvusio ar būsimo ?).

Žingsniai tolydžio artėja

(laiko ar budelio ?).

Didi

iškilmingai apsupus gaublį

kaip nimbas

purpuro valanda.

98.

Dar matau, kaip vakaro

tamsi upė mus aplieja —

bežvaigždė, bet visareginti.

Dar girdžiu, kaip vaikystės

krante gieda paukštis —

linksmas ir liūdnas.

Dar tebesapnuoju baltą

pavasario sodą, pilną

bičių dūzgėjimo,

motinos šešėlį prie šulinio,

saulę, pakibusią

liepos viršūnėj.

Dar tikiu į žemę:

jos tiesa prasiskleidžia

takažolės žiede auštant,

jos paslapties lašas

glūdi aksominiam

bitės kūnely.

Jos varpas — tavo širdis,

kuri vis tvinksi ir tvinksi,

lyg lėktų į prarają.

99.

Ateiname atsikvėpti

Purpuru atsivėrusi

medžio žaliam pavėsy —

šiaurės vasarų pablyškusiam skliautui —

bet medį nukertam.

senoj apleistoj pasodėj

Ateiname pasiklausyti

tarp eglių ir agrastų —

paukščio giesmės —

laukine rože,

bet paukštį nušaunam.

vieniša ir išdidi...

Ateiname mylėti vienas kitą

Purpuru atsivėrusi —

bet praeinam pro šalį.

keturiems kryžminiams rudenio vėjams

Ateiname suprasti pasaulio

dalini karališkai savo žiedlapius —

bet pasaulis mumyse

savo kūną ir kraują...

po neperregimu kevalu.

Purpuru atsivėrusi —

ką sapnuoji, ką sapnuoji

per ūkiančią pūgą,

priėmus iš lemties rankų

sunkią balto sidabro karūną

ant nuleistos galvos...

1982.IV.23

100

...O vieškeliai eina, o vakaras lieka...

Akivarai tamsūs gilės ir gilės.

Kieno rankos mus kaip stygas tyliai liečia?

Kas klausosi mūsų giesmės nebylės?

Per miglų ir vieversių supamą lauką

pavasariai — rudenys plaukia ir plaukia.

Jei dūstam nuo ilgesio, vėjų nuplauto,—

kas, kur ir kada mūsų laukia?

Kas laukia?

102.

PALAIMINIMAS

Mažas paukščiuk,

įkritęs man į plaukus —

kaip į širdį —

nuo auksinės pražydusios liepos

Savo nekaltu prisilietimu

pažadinai mane iš tamsos

ir palaiminai...

...Mirtis tik tąsa,

tik didelis juodas sparnas,

apgaubiantis mūsų gyvenimą.

Mūsų paslaptį.

Ar mudu kada susitiksim,

mažas paukščiuk?

Aš ir paskui

norėsiu kalbėtis su tavim.

Mažas bejėgi paukščiuk

(toks galingas!) —

palaiminęs mane

kelionės pabaigoj,—

tebūnie šviesi tavo diena!

LIEPŽIEDŽIŲ KVAPAS

Šviesus ir svaiginantis liepžiedžių kvapas

vasaros vakarą — kaip indą pripildo.

Ir tavo krauju Ir žodžiu jau tapąs

liepžiedžių kvapas nuauksina pilką

išdžiūvusią žemą ir temstantį dangų.

Kaip žvakė akimirkai uždegta —

ir visas pasaulis skaudus kaip žaizda

glaudžiu ėriuku pripuola prie rankų...

104.

EGLĖS LALDOJLMAS

Anapus anapus... Bet šaukia

toks šiltas vasarvidžio kvapas,

erdvė virš to lauko... prikimęs

nuo verksmo pempiukas paklydęs...

Dar kartą ištiesi sparnus,

nes duosi akimirkai vardą...

Prie vartų jau laukia šešėlis

palaidotos lauko eglės...

Esi nebe čia — jau iš tolo

regi ir save, ir likimą...

Taip kvepia žemuogių krūmas,

bet ašarą išdidumas

ūmai sulaikys... Lr tik protėvių balsas

į žodį beviltiškai belsis...

1983.VJI.5

8 J. D e g u t y t ė

OŽROŽĖ

Miško aikštelė iš laimės nušvito:

ožrožė skleidžias — rožinė rožinė.

Medžiai dėkoja, medžiai siūbuoja,

medžiai pasižada: „Ošime, ošime..

Ošime naktį violončelėm,

dieną skambėsime krištolo fleitom

Purpuru plyksteli rožinė ožrožė.

„Ošime, ošime",— aidi ir aidi.

106.

LŪGNĖ

Lūgne, lūgne, laumių dukrele,

ežero ašara tavo veidely.

Spindi lygūs ežero veidrodžiai.

Sukasi saulė skliauto laikrodžiu.

Lekia valandos, lekia vasaros.

Tamsų sparną nuleidžia vakaras.

Lūgne, lūgne, o tu čia būsi,

niekur o niekur tu nepražūsi.

Nes kaipgi vakaras be tavo aukso,

nes kaipgi vasaros be tavo džiaugsmo.

Lūgne, lūgne, laumių dukrele,

ežero ašara tavo veidely.

ČIOBRELIAI

PAPARTIS

Sklinda violetiniai čiobreliai —

Senolėj girioj, už raisto,

mažutėliai — vos nuo žemės kyla.

gyvena augalas keistas —

Ir paukšteliai gūžtoj įsiklauso

žaliom vėduoklėm lapoja.

į pušyno aitrią kvapią tylą.

Žaliom vėduoklėm lapoja

Ir sustingsta voveraitė ant šakos,

ir žiedą padovanoja

uodegą išrietus tarsi lanką.

vasaros nakčiai šviesiausiai.

Ir pačiu dienovidžiu šile

saulė prie čiobrelio pasilenkia.

Vasaros nakčiai šviesiausiai,

kai dega laužai, kol išaušta,

Nes čiobrelis mažas mažutėlis —

kai laumė lelijom prausias

ligi saulės pasistiept negali.

ir šnabžda tyliai į ausį

Tik jo kvapas kyla į padangę —

mažiems, dideliems — visiems:

net apsvaigsta žalvarniui galvelė.

„Atsigerk iš miško versmės

ir būsi vaikas žvaigždės.

Saulė stabteli akimirką šile

ir čiobrelį paima ant rankų.

Ir būsi vaikas žvaigždės.

Ir papartis tau pražydės,

ir papartis tau pražydės".

108

RASAKILA

VIRŽIAI

Pieva begalinė kaip dangus.

Saulelė eina miegoti

Rasakila sidabriškoj taurėj

viržių rausvais kilimais.

iškėtus rasą paukščiui ir drugeliui.

Iš kur tiek šviesių spalvų

pilkojoj žemelėj imas?

Rasakila sidabriškoj taurėj

iškėlus ryto kvapą, vėjo vėsą,

Pasklinda viržiais rugsėjis

pavasarinį žemės sapną žalią.

kaip gegužė alyvom.

O bitės medų surinko —

Pieva begalinė kaip dangus

viržių saldumą gyvą.

žiedų žvaigždėm prasiskleidė šviesi.

Aušrele, margus žiedlapius sušildyk.

Į dangų akis atvėrę,

viržiai žydėti skuba.

Aušra, aušrele, anksti patekėjus

Viržiai — kaip saulės giesmė

žvėrims, žmonėms, paukšteliams ir žolėms,

ant rudenio lūpų.

pažvelk į rasakilos mažą širdį.

110

AUSTA

Tekėk, saulele, tekėk.

Jau mano klevas pabudo.

Jau krykščia kregždės po lang

Jau putinas baltas prašvito

Žaliam birželio danguj.

Tekėk, saulele, tekėk.

Jau laukas nulytas laukia.

Jau žolės akis pramerkia.

Ir mano sapnelis pabėgo.

Tekėk, saulele, tekėk.

112.

VASAROS SAULĖLYDIS

Saulele, dar neik namo!

Dar leisk mums linksmai pažaist!

Dar valandėlę palūkėk

ant kalno — • ties beržais.

Dar šviesk, dar šviesk švilpėjui strazdui,

banguojantiems rugių laukams,

bitelei pilkai, aukštai kriaušei,

nenuoramoms ežių vaikams.

Saulele, dar neik namo!

Juk mes dar nebaigėm žaidimo.

Girdi? — Briedžiukai šaukiasi mamos

ir volungėliai virkauja užkimę.

113.

IS PAUKŠČIO ŠIRDIES

Bronei

Sugrįšiu — iš miško šešėlių ir šlamesio.

Iš paukščio širdies — kur sapnuosiu pasaulį.

Iš upių pailsusių lėto lingavimo.

Iš lapkričio vakaro — staigaus, nenumaldomo.

Briedžiuką mylėk... Aš jo ašaroj būsiu...

Ar medžio šešėly rudens vakare.

Sugrįšiu iš klevo, atverto į erdvą.

Iš tavo vilties prisišaukti mane.

114.

T U R I N Y S

Viktorija Daujotytė

A r t u m o b e n d r a t i s / 5

A r t u m a s / 12

A u š t a n t / 13

D ž i a u g s m a s / 14

N a k t i n tik išeinu... / 15

P a v a s a r i o p r e l i u d a s / 16

T e g l a m o n ė s v i d u d i e n i s k a m i e n ų d r o b ę b a l t ą . . . / 17

R y t ą p r i e š a l t i n i o / 18

R a s a / 19

L a n k o j e / 20

D e b e s ų a l y v i n i a i k r a š č i u k a i . . . / 21

M i š k o šokis / 22

A l k s n i o u g n e l ė / 23

E g l e l ė g r o j a / 24

Š i m t a m e t ė s eglės... / 25

Ž e m u o g ė / 26

Š i l a g ė l ė / 27

A n t ž e m ė s d e l n o / 28

A n t k a l n o čia b e r ž a i b e r ž e l i a i . . . / 29

Ž e m ė s ž o d ž i a i / 30

Ą ž u o l a i / 31

P a u k o j y v a s a r a b ė g a . . . / 32

P i r m o s n i e g o p r e l i u d a s / 33

Ž i e m o s s a u l ė l y d i s / 35

M ė l y n a s v a k a r a s / 36

K e l i o p r a d ž i a /' 37

P r i e S t r ė v o s / 38

N e r i n g o s p u š y s / 39

Aš — t a v o / 40

A n t a u k š t o k a l n o / 41

M a l d a ž e m e i / 42

B ė k i t , b a r e l i a i / 43

G u b o s / 44

S n i e g a s ir d e b e s y s l a u k u o s e . . . / 45

L a p a s / 46

V a k a r a s a t b ė g a iš p a s k o s . . . / 47

S i a u r ė s v a s a r o s / 48

S i a u r i n i o d a n g a u s iliuzija / 49

A v i ž o s / 50

D r o b ė s

1. V e r p ė j o s / 51

2. Ž l u g t a s / 52

3. M ė l y n a s l a u k a s / 53

775 .

L i e p ž i e d ž i ų kvapas / 104

R a u d o s

E g l ė s l a i d o j i m a s / 105

1. Aš a p i e š k o j a u visą n a m ą . . . / 54

O ž r o ž ė / 106

2. Aš p a k l a u s i a u upių... / 55

L ū g n ė / 107

Obelys žydi / 56

Č i o b r e l i a i / 108

S e n a d a i n a / 57

P a p a r t i s / 109

M e d i s / 58

R a s a k i l a / 110

Š e r k š n a s / 59

Viržiai / 111

N e u ž p ū s k p i e n ė s pūko... / 60

A u š t a / 112

Cia p i r m ą kartą... / 61

V a s a r o s saulėlydis / 113

Ąsotis / 62

Iš p a u k š č i o širdies / 114

Kur aš nueisiu l e d i n ė m upėm... / 63

Ž i o g a i 64

Aš m e l d ž i u o s į ž v a i g ž d ę ir į žole... / 65

P o p i e t ė / 66

P a u k š č i a i virš j ū r o s / 67

Slyvos m ė l y n a s medi... / 68

Ant blyškaus r a ž i e n ų aukso... / 69

P e i z a ž a i

1. P e i z a ž a s su s t i r n o m / 70

2. P e i z a ž a s su s i d a b r i n e n u o l a u ž a / 71

J e i g u . . . / 72

Tu kas k a r t ą sunkėji... / 73

D ž i a u g i u o s už tave... / 74

P l a u k i a sodas t y l i o j m ė n e s i e n o j . . . / 75

V i e v e r s i o balsas / 76

A b e j o n ė / 77

P a s a u l i o vidury / 78

A t s i s v e i k i n i m a s su piene / 79

T r y s ž e m ė s ž e n k l a i

1. A s i ū k l i s / 80

2. P l u k ė / 81

3. T u l p ė / 82

Ajerai / 83

T ė v i š k ė s klevui / 84

G y v e n t i . . . / 85

Egle... / 86

U p o k š n i s / 87

R u g i a g ė l i ų b e d u g n i s m ė l y n u m a s . . . / 88

V a s a r o s žiedas / 89

V i r ž i ų v a k a r a s / 90

B r u k n ė / 91

Š v e n t a s l a u k ų birželi... / 92

L i e t u v a / 93

.Jūra, j u r a . . . / 94

D u l s v o j erdvėj p r a ž y d o lietūs... / 95

R u d e n s peizažas / 96

V e i d r o d i n i s v a s a r o s vakaras... / 97

P u r p u r o v a l a n d a / 98

D a r m a t a u . . . / 99

A t e i n a m e atsikvėpti... / 100

P u r p u r u atsivėrusi... / 101

... O vieškeliai eina... / 102

P a l a i m i n i m a s / 103

116

„ S A N T A R O S " redakcijoje p a r e n g t o s knygos, išleistos „ S P I N D U L Y J E "

J u o z a s U R B Š Y S . A t s i m i n i m a i Arvydas V I L K A I T I S . T r e m t i n i o dalia J u o z a s K I N D E R I S . Š a l t o j i ž e m ė V o r k u t a V a l e n t i n a s G U S T A I N I S . N u o G r i š k a b ū d ž i o iki P a r y ž i a u s

L i u d a s D A M B R A U S K A S . Žvilgsnis į d a b a r t į

T o m a s S A K A L A U S K A S . I š m i n t i n g ų j ų p u o t a P e t r o n ė l ė O R I N T A I T Ė . E r e l i ų kuorai P u l g i s A N D R I U Š I S . S e p t i n t o n įleidus Č e s l o v a s K U D A B A . S e p t y n i keliai i š V a r n i ų

A n t a n a s C I B U L S K I S . Išeisiu n e b a i g ę s dainos J o n a s Z D A N Y S . Aušros daina

K a r o l i s V O I T Y L A . P r i e š a i s juvelyro p a r d u o t u v ę D a b a r ir visados. J u o z o U r b š i o laikas ir a s m e n y b ė

L a i m o n a s T A P I N A S . S e p t y n i o s v i e n a t v ė s P a r y ž i u j e R o b e r t a s K E T U R A K I S . K r i n t a n t i s v a k a r o p a u k š t i s J u s t i n a s M A R C I N K E V I Č I U S . E i l ė r a š č i a i i š d i e n o r a š č i o Alfonsas S E S P L A U K I S - T Y R U O L I S . L i e t u v i ų i r p a s a u l i n ė s l i t e r a t ū r o s b a r u o s e R a p o l a s Š A L T E N I S . T i k r a s n e t i k r a s A . V i e n u o l i s M e č i s l o v a s J A S T R U N A S . A d o m a s M i c k e v i č i u s K a r e l a s C A P E K A S . A p s a k y m a i i š vienos k i š e n ė s A p s a k y m a i iš kitos k i š e n ė s

Apokrifų knyga

V y t a u t a s M A C I U I K A . Savi i r svetimi A l g i m a n t a s B A L T A K I S . Apvirtę G r į ž u l o r a t a i J u s t i n a s M A R C I N K E V I Č I U S . T e k a n č i o s upės vienybė

P ė s č i o j o riterio dalia. Česlovo K u d a b o s laikas ir a s m e n y b ė

R o b e r t a s K E T U R A K I S . Neverk, m a n o broli, neverk A n a p u s r u d e n s . P o e z i j o s a n t o l o g i j a A l f o n s a s T Y R U O L I S . P a ž i n t i s s u r a š y t o j a i s R o m u a l d a s L A N K A U S K A S . P i l i g r i m a s M a r t y n a s P U R V I N A S . K l a i p ė d o s krašto mokyklų

Kulturos žurnalo „ S a n t a r a " biblioteka d r a u g i j o s istorija

Trisdešimt trečioji knyga

Arvydas J U O Z A I T I S . Š a n c h a j a u s istorijos R o m ė n a s R O L A N A S . M i k e l a n d ž e l o g y v e n i m a s Redakcija: Aleksas Dabulskis, Algirdas Jurėnas, Ro V a i d o t a s D A U N Y S . Š e š t o j i diena tas Keturakis, Romualdas Norkus (vyr. redaktorius^

118

D e g u t y t ė J .

De 93 A r t u m a s : E i l ė r a š č i a i . — K.: S p i n d u l y s , 1995.— 114 p. ( K u l t ū r o s ž u r n a l o „ S a n t a r a "

b-ka; N r . 3 3 ) . Red. R. N o r k u s (vyr. r e d a k t o -

rius) ir kt.

I S B N 9 9 8 6 - 4 0 8 - 7 6 - 8

J a n i n o s D e g u t y t ė s g a m t o s l y r i k o s s u t e l k t i n ė .

U D K 888.2.1

Viršeliuose Romualdo RAKAUSKO nuotraukos

DEGUTYTE Janina

A R T U M A S

Eilėraščiai

Redagavo Aleksas DABULSKIS ir

KETURAKIS

Robertas

Meninis redaktorius Algirdas JURĖNAS

Korektorės Virginija GERMANĄ VICIENE,

Lina ČEKAUSKAITĖ

D u o t a r i n k t i 1995 11 15. P a s i r a š y t a s p a u d a i 1995 12 05. SL N r . 2 6 1 .

T i r a ž a s 2 0 0 0 egz. U ž s a k y m a s 1608. L e i d o i r s p a u s d i n o „ S p i n d u l y s " , G e d i m i n o 10, 3000 K a u n a s . K a i n a sutartinė