Angelo užrašai

fantastinis apsakymas

Aurimas Gailiūnas

2012

 1.

Geltonsnapiai

Kartais man atrodo, kad zombiai  - labai netgi neblogai. Jie lėti, menkai nuovokūs, juos jaudina tik viena. Iššauni kiekvienam pernelyg prišliaužusiam į galvą – ir turi teritoriją pasiplanuoti veiksmus, kol prislinks sekantys. O ir ką priėję padarytų? Apsivilkai pastorintą odinę striukę, apsivyniojai kaklą tvirta skepeta, užsidėjai motociklininko šalmą ir gali organizuoti pikniką kur nors vidury parko. Nei tau jie įkąs nusilpusiais dantimis, nei ką. 

Bent jau Holivudas nuolat skiepijo tokį zombių paveikslą, po filmą kasmet. Kartais ir daugiau...

Tikrai, nuoširdžiai džiaugčiausi, jeigu pasaulį būtų apnikę zombiai. 

Daug geriau, negu tai, ką turime dabar.

Kilstelėjau prie akių žiūroną ir smalsiai apžiūrėjau iš apšepusio pastato išlindusius kelis vyrus. Suskaičiavau aštuonis. Gerai ginkluoti, rūstūs, veikiausiai po rūbais neperšaunamas liemenes apsivilkę. Trys jau senstelėję, penki jaunikliai. Tikriausiai laiminga šeima. Pirmą kartą mieste, antraip pažinčiau. 

Pats pastatas irgi ne ypatingas. Anksčiau buvo įsikūrusi kredito unija, dabar – alaus baras. Populiari vietelė vietinių tarpe. Buvau ten kelis kartus, reikalų genamas. Paprastai labiau vertinu vandenį – čionykščiai alaus beveik nebemoka gaminti. Užraugia taip, kad po vieno bokalo pistoletu nusitaikyti nebeįmanoma. O juk Biržai – kažkada alaus kraštas buvo...

Taigi, o Vilnius kažkada buvo sostinė. Dabar – valkatų buveinė. Na, dar visokių mafijozų, gangsterių, sutenerių, sukčių ir šiaip – tinginių lindynė. Bloga vieta. Jeigu planuoji išgyventi ir dar turi svajonę kada nors susirasti žmoną bei susilaukti vaikų – verčiau ten nevažiuoti.

Aštuoni vyrai sulipo į nediduką mikroautobusą ir netrukus pradingo už raudono pastato. Nuleidau žiūroną, siektelėjau butelio su vandeniu, viena akimi nudelbdamas tuščią septynaukščio stogą. Buvau čia vienui vienas ir toks ketinau likti dar ilgai. Retsykiais, tarp lietaus vandens surinktuvo dalių sušmėžuodavo koks nors pasiklydęs balandis, vėjas sujudindavo plėvelę. O šiaip - tyla ir ramybė.

Mano gimtasis miestas, turiu pripažinti, išsigimė per tuos septynis metus.

- - -

Iš pat pradžių, kai pasaulis buvo savo vietoje, čia gyveno kiek daugiau nei keturiasdešimt tūkstančių žmonių. Turėjome duonos kepyklą, alaus raugyklą, padorią skerdyklą... Kažkas prisiminė, kad ir kekšynas buvo – toks beveik legalus, nes ir miesto meras ten lankydavosi. Žmonės pamažu statėsi namus, veisėsi ir džiaugėsi gyvenimu. O vieną gražią dieną prasidėjo velniava.

Nee, ne zombiai. Sakau - čia dar gerai būtų...

Tą vieną dieną aš atsikėliau iš lovos, paėmiau į rankas telefoną ir supratau, kad tam daiktui amen. Nebeveikė. Kaip ir šaldytuvas, televizorius bei kompiuteris. Tėvas atrodė maždaug ramus, tik motina karksėjo, kad jai šaldiklis ilgai neatlaikys šitaip. Tik niekas nesuprato, kodėl mobilūs telefonai numirę. Šitiems juk rozečių nereikėjo.

O kiek vėliau atlėkė pas mane Raimondas – geriausias draugelis ir murmtelėjo, kad ginkluočiausi kuo tik galiu. Lazdos, peiliai, kardai, pneumatiniai ir normalūs ginklai – viskas, ką pavyks gauti. Ir kad kuo skubiau grynuosius pinigus keisčiau į maistą ir daiktus, kurių reikės išgyvenimui.

Žodžiu, atrodė kaip grybų užvalgęs paranojikas. Aš iš jo draugiškai pasišaipiau, jis dar bandė mane įtikinėti, kad „viskas, kapiec“, bet paskui suprato, kad įtikinti tokiom sapalionėm nepavyks, tai išlėkė lyg įkirptas savo reikalų tvarkyti. Jo problema buvo ta, kad nemokėjo rišliai pasakoti. Mano problema – kad buvau mažai išsimokslinęs žioplys. 

Prieš nueidami miegoti mes kaip tik grožėjomės labai neįprastu šiuose kraštuose gamtos reginiu – pašvaistėmis danguje. Jos buvo tokios gražios ir ryškios, beveik kaip šiaurėje. Tačiau pačias ryškiausias visgi pramiegojome. O ryte prietaisai jau nebeveikė. Jokių valstybinių žinių, jokių komercinių kanalų. Laikraščiai – ir tie nežinojo, ką rašyti. O tie, kurie ką nors parašė, nežinojo, kaip atspausdinti. Žodžiu, mirtinas STOP.

Kelias dienas laukėme, kol elektrikai sutvarkys elektros linijas. Pasirodo, ne viskas buvo mirę. Kai kurių namuose gyvi išliko televizoriai, tačiau šie nebepriėmė jokių signalų. Kai kam tebeveikė radijas, bet irgi – jokių pranešimų. Bankomatai nedavė pinigų, o bankuose klerkai skėsčiojo rankomis – jų kompiuteriai ir serveriai miegojo amžinu miegu. Elektra tai atsirasdavo, tai dingdavo. Radijas kartais pabusdavo, bet diktoriui tespėjus sumurmėti „o, bliamba, mes jau eteryje!“ vėl nugesdavo. Žinios ėmė keliauti tik iš lūpų į lūpas – vėžlio greičiu. Po kelių dienų sužinojome, kad visos šios netvarkos priežastis – Saulės žybsniai. Galingi velniškai – tokių atseit pasaulis jau kelis dešimtmečius nematęs. O gal ir šimtmečius. Tai vienas mėgėjas astronomas mums išaiškino. Tą prakeiktą naktį žvaigždė žiebė tokį protuberantą, kad būtų užtekę kelioms civilizacijoms užlenkti. 

Galinga elektromagnetinė banga smogė į mūsų planetos pusę, sunaikindama beveik visą elektroniką. Nebeveikė kompiuteriai, širdies stimuliatoriai, mirė automobilių elektroninės sistemos, telefonai, automatika, reguliuojanti biojėgainių ir vėjo jėgainių darbą. Viskas, ką valdė mikroschemos, sustojo. O tais laikais buvo tokia šūdina mada – įkišti po mikroschemą visur, kur jinai tiko.

Kad paranoja apsirgęs Raimondas buvo visgi teisus, supratau antros dienos vakare. Nuėjau į prekybos centrą nusipirkti traškučių, o ten – eilės kaip per karą. Žmonės patamsiuose griebė visas prekes, kurias tik pasiekė, stūmėsi pro kasas, nemokėdami nė cento. Kasininkės raudojo susigūžusios kampe, vedėja lakstė kaip be galvos ir šaukėsi policijos. O policininkai jos nesiklausė, kartu su pirkėjais siausdami tarp lentynų. Šaldytuvai neveikė, atsarginių generatorių schemos irgi buvo iškepusios. Žodžiu, pasijutau lyg kokiame filme. O kai ėmė dužti vitrinos, filmas netgi ėmė panašėti į savotišką trilerį.

Parlėkęs namo papasakojau apie viską tėvams. Pasirodo, šie jau buvo prisiklausę panašių istorijų – tėvas pakavo daiktus į senutėlį Volksvageną, kuris rūdijo garaže, nevaliodamas praeiti patikrinimo. Tas trantas neturėjo jokių schemų, todėl kuo puikiausiai veikė. Tėvui jau buvo nusispjaut, kad mašina neturi galiojančio technikinio – tą patį vakarą, susikooperavę su Raimondo šeima, išdundėjome į kaimą. Mieste ūmai paliko pernelyg karšta.

Prisipažinsiu, aš nieko doro tada nenuveikiau. Tai Raimondas, turėdamas paranojišką galvą, viską suplanavo iki smulkmenų ir sugebėjo visus įtikinti, kad reikia kuo skubiau dingti į kaimą. Tas vaikis turėjo nusibraižęs ir pasigaminęs planus branduolinio puolimo, finansinės krizės, kinų invazijos atvejams, saulės žybsniams ir netgi kosminės katastrofos variantui, kad Žemę atakuoja kažkokie Nibiru. Kas tai yra, taip ir nesupratau. Matyt, kokia tai marsiečių rūšis...

Bet ir mano genialusis draugas nenumatė visko iki galo. Žmonės – tokie gana šlykštūs sutvėrimai. Jeigu tu turi planą, tai būk garantuotas – jį būtinai sugadins koks nors tipas, įsivaizduojantis, kad moka naudotis pistoletu.

- - -

Taigi, žybtelėjus Saulei, pirmą savaitę visi kraustėsi iš proto vidutiniškai. Žmonės siaubė prekybcentrius, armija ir policija stengėsi palaikyti tvarką. Smarkiai padaugėjo žmogžudysčių, plėšimų, užpuolimų ir šiaip chuliganizmo. Elektrikai, inžinieriai ir mechanikai iš visų jėgų plušėjo, stengdamiesi atkurti sugadintas sistemas. Elektra pamažu atsirado šen bei ten (žinoma, pirmiausiai Seime), radijas pagaliau ėmė veikti, skleisdamas žinias. Mes sužinojome, kad velniava, kokią patiriame patys, vyksta visur. Nė viena šalis neišvengė tokios malonios dovanos iš aukštybių. Sustojo gamyklos, maisto ir žaliavų tiekimas, seko kuro atsargos, lyg per prancūzų blokadą. Tačiau protingi vyrukai paėmė naujas mikroschemas iš atsargų, pamažu gaivino visą pakeliui pasitaikančią elektroniką. Kariuomenės slopino maištus, nesibodėdamos naudoti gumines kulkas, ašarines dujas ir vandenį. Netgi atkuto vienas kitas bankas, suburzgė sunkvežimiai, gabenantys į prekybcentrius maistą...

O tada, po dviejų savaičių įnirtingo triūso ir kovų su maištininkais, Saulė nusispjovė dar vienu protuberantu. Daug didesniu ir ryškesniu – pašvaistė švytėjo visą dieną ir visą naktį.

Tuo, antruoju smūgiu, buvo padėtas taškas visai žmonijos elektronikai.

Raimondas, nors ir paranojiškai sumanus, sugebėjo numatyti tik kelis žingsnius į priekį. Jo genialiame plane buvo suplanuota, kad, norėdami išlikti, turime atsidurti kuo toliau nuo miestų. Ypač – nuo didmiesčių. Nes būtent ten vyks didžiausios kovos tarp teisėsaugos ir visuomenės, ten daugiausiai pokšės šūviai. Tiktai jis nenumatė paties svarbiausio, ką netrukus patyrėme savo kailiu.

Žmonės – tingūs, šlykštūs padarai. Ne visi, aišku, tik maždaug aštuoniasdešimt procentų. Likę dvidešimt – maždaug sukalbami, protingi. Tačiau kai dvidešimtį užpuola aštuoniasdešimt, čia jau ne juokas.

Pirmosiomis savaitėmis miestiečiai kuo puikiausiai išgyveno iš atsargų, prisiplėštų iš prekybos centrų, jų  sandėlių, logistikos centrų, privačių parduotuvėlių ir panašiai. Smulkūs prekybininkai apdairiai nėrė į krūmus su didele dalimi savo valgomo turto, kuris staiga įgavo aukso vertę. Pinigai tapo niekam nebereikalingi. Kokia gali būti jų vertė, jeigu didžiausios santaupos buvo laikomos bankuose, elektroniniu pavidalu? Labiausiai apsidžiaugė nebent tie, kurie buvo skolingi bankams keturiasdešimčiai metų į priekį. Sudegus kompiuteriams, tokios informacijos praktiškai nebeliko. Beliko sudeginti popierinius archyvus, kas buvo padaryta per sekančius mėnesius. Visi tapo laisvais ir nebeskolingais. O valgyti tai norėjosi...

Kadangi tada buvo vasaros vidurys, kaime mes stengėmės apsirūpinti grūdais – pagrindine žaliava. Iš pažįstamo ūkininko šiaip ne taip išsiderėjome kelias tonas kviečių, miežių ir dar truputį rugių. Kadangi pinigų vertė krito kosminiais greičiais, netrukus privatūs aruodai užsidarė ir tapo niekam neprieinami. Miestiečių maisto atsargos sutirpo iki spalio pabaigos, tam tikra dalis jų susiprotėjo ir išvyko į kolektyvinius sodus, sodybas, atokesnius vienkiemius, kad tik suspėtų pasimėgauti pamirštais obuoliais, kriaušėmis ir kitais dalykais, kurie paprastai užmirštami. Kam skinti, jeigu Maksima už penkiasdešimt centų parduoda?

Spalio mėnesį, paspaudus smarkesniam šaltukui, staiga visi susirūpino, kad daugiabučiuose kažkodėl neįjungia šildymo. O tada staiga prasidėjo dar viena masinė isterija – pasirodo, kad tai įvyktų, būtina elektra, kurios nebuvo. Tie, kurie galėjo, bėgo į kaimus. Kurie neturėjo „kaimo“ – ėmė grumtis dėl vietos privačiuose namuose. Nusirito dar viena smurto banga, negeri gandai ėmė sklisti po apylinkes. Mes kol kas jautėmės saugūs savo teritorijoje, apsirūpinę malkomis ir grūdais, nedideliu kiekiu daržovių bei vaisių. Tačiau netrukus supratome, kad tokia laimė ilgai nesitęs. 

Tie aštuoniasdešimt procentų miestiečių, kurie paprastai yra priklausomi nuo prekybos centrų, katilinių ir elektros tinklų malonės, nejučia pajuto, kad visko stinga. Darosi šalta, maisto atsargos tirpsta, alkis vis dažniau aplanko ir visi ima piktai žvairuoti vienas į kitą. Vaikigaliai ima burtis į gaujas, gaujos ima terorizuoti kvartalą po kvartalo. Atiminėjamas maistas, žudomi žmonės. Kai suvokiama, kad miesto ribos jau išsemtos, nejučia prisimenamas kaimas. Pilni ginkluotų, alkanų vyrų autobusai pajuda į užmiestį, pirmiausiai siaubdami artimiausius ūkius bei sodybas. Tada eilė ateina tolimesniems, dar tolimesniems, kol godžios, alkanos rankos nutįsta iki atokių kaimų.

Vieną žiemos rytą supratome, kad atėjo mūsų sodybos eilė. O mes, lyg tyčia, nebuvome pasiruošę kautis. Apie derybas niekas nė negalvojo – kelių dienų pavyzdžiai parodė, kad panašūs vizitai baigiasi ugnimi ir šūviais. Tie, kurie vairavo pilnus ginkluotų tipų autobusus, nesivargino mąstyti, kas bus, kai neliks ūkininkų. Jiems terūpėjo pilni pilvai.

Mes suspėjome pasprukti, susikrovę didelę dalį savo mantos ir atsargų. Iš toli matėme, kaip sodyba skęsta liepsnose. Ne mes ją padegėme. 

Štai tada Raimondas papildė savo planus naujais štrichais. Juose buvo vienas naujas punktas – SAUGOKIS ALKANO KVAILIO.

- - -

Visa tai įvyko prieš septynis metus. Būtų puolę zombiai – Raimondas būtų pataręs apsistatyti tvoromis, apsiginkluoti kardais ir stengtis taip atsilaikyti. Kodėl kardais?

Nes jiems šoviniai nesibaigia.

Kai papasakoju šį dalyką žmonėms, kai kurie iš jų dar sugeba nusistebėti – argi karduose dedami šoviniai?..

Sakau – kvailys yra kvailys. Jis blogiau nei zombis. Sugalvos tave užpulti – tai greičiausiai jausdamas, kad turi pranašumą. Pavyzdžiui, granatą... Zombiui ir į galvą nešautų.

Atsargiai pasitraukiau nuo stogo krašto, pasiekiau „trigerio“ buožę ir tik už kelių metrų drįsau atsistoti pusiau sulinkęs.  Nesinorėtų išduoti plačiajam pasauliui savo slėptuvės. Mieste dabar jau nebėra pavienių gyventojų. Arba tu kokios nors gaujos narys, arba negyvas. Buvęs klestintis miestas virto karo lauku. Geresnės būklės pastatai paversti fortais, kuriuose karaliauja vietinės reikšmės vadukai. O pats didžiausias toks fortas – Biržų pilis. Bastioninė tvirtovė dar nuo senų laikų, apsupta vandens grioviu, pylimais, o geriausias kelias į ją - aplūžęs medinis tiltas. Dabar uždarytas ir budriai saugomas. Ant pylimų vandalai įrengė bokštelius ir pastatė kulkosvaidžius. Kai šalia kėpso senovinės patrankos, vaizdelis primena pigų kičą. Bet jiems tinka.

Dar vieną tokį bastioną įrengė buvusioje policijos nuovadoje, visai netoli nuo mano slėptuvės. Praktiškai ten patys policininkai viską pertvarkė taip, kad būtų patogiau ginti save ir savo maisto atsargas. Tačiau iš tiesų jie niekuo nesiskiria nuo anų, lindinčių pilyje. Abi stovyklos nori valgyti, abi griežia dantį ant kiekvieno, slepiančio ką nors. 

Be abejo, mieste pilna ir mažyčių tvirtovių, įrengtų kiekviename tvirtesniame pastate. Ten buriasi mažos gaujos. Po tris šeimas, po keturias. Retsykiais jos susijungia tarpusavyje, tačiau dažniau viskas vyksta atvirkščiai. Naktį pabundi nuo dundėjimų, pokšėjimų... Paskui sužinai, kad Rotušės gatvėje, visai šalia, susišaudė dvi gaujos. Vienos iš jų nebėra, kita sumažėjusi gerokai per pusę. Likučius neretai nesibodi pribaigti kiti. Keisčiausia, kad netrukus išnyksta visi kūnai. Atrodytų, žmonės rūpinasi, kad lavonai neimtų pūti, neprasidėtų epidemijos ir panašiai. Ką gi, tai graži pasaka vaikams. Realybė kiek nemalonesnė, apie ją aš verčiau nutylėsiu.

Taigi, mieste karaliauja gaujos. Kad galėtum egzistuoti vienas kaip pirštas (arba kaip aš), būtinos ypatingos sąlygos. Reikalinga gera slėptuvė, gera galva ir geras koziris. Ir dar būtų neblogai angelai sargai, dislokuoti kur nors patogioje vietoje.

Septynaukštis pastatas, kuriame lindėjau, jau šešeri metai buvo negyvenamas. Kokio velnio čia sėdėti – juk daugiabutis. Žiemą šalta, malkas į paskutinį aukštą tampyti neapsimoka. Nebent į pirmą. Tačiau kelios laiptinės užmūrytos storomis, penkių plytų storumo sienomis. Galima įlipti per langus, tačiau ką ten veikti? Pusės laiptų aikštelių nėra, neužlipsi aukštyn. O ten, kur jos išlikę, pirmo aukšto praėjimai užbetonuoti, užversti šiukšlėmis. Šis pastatas teoriškai yra miręs reikalas. Jo nesusprogdina velniop tik todėl, kad sprogmenys pernelyg vertinami.

O dar jame gyvenu aš. Bet to niekas nežino.

- - -

Alaus barą pasiekiau jau temstant. Žmonių mažai, daugiausiai valkatos ir paleistuvės, parsidavinėjančios už bet kokį maistą ir naktelę po šiltu stogu. 

Drūtas Stasys lindėjo savo vietoje, už grotomis pakaustyto prekystalio. Vyras kaip mūras, už mane gal tris kartus daugiau mėsos turi. Tik galva neproporcingai maža – laisvai pagalvotum, kad jos savininkas truputį kvailelis ir tai būtų mirtina klaida. Argi kvailelis galėtų leisti sau atidaryti barą mieste?

- Sveikas, Stasy.

- Nu labas, - supukšėjo Stasys, pasikasydamas sprandą. Jo kūną spaudė dvi neperšaunamos liemenės, viena iš jų savadarbė. Iš penkių milimetrų storio nerūdijančios skardos.  – Alaus?

- Nuo tavo alaus skrandžio opą įsitaisysiu, - pasiskundžiau. – Ko anie aštuoni tipai dieną norėjo? Pažįsti juos?

- Pirmą kartą mačiau, - numojo ranka barmenas ir paglostė statines, surikiuotas už nugaros, ant žemo stalo. – Sakėsi iš Panevėžio.

- Iš kur?!

- Aha, man irgi nepatiko, - burbėjo Stasys. – Šitiek kuro sudegino, kad pasižmonėtų svetimame mieste. Tai gal vyno? Turiu šiemetinio, ne toks stiprus.

Kurį laiką galvojau apie svetimus, negirdėdamas jo žodžių.

- Ką dar jie sakė? Ko nors klausinėjo?

- O kaipgi, klausinėjo. Domėjosi, kur galima maisto gauti, kuro, šaudmenų. Kaip ir visi prašalaičiai. Standartinės temos. Dar patys papasakojo, kaip jų mieste sekasi.

- Ir kaip?

- Ogi tas pats šūdas, kaip ir čia. Anarchija. Valdžią iššaudė, pasidalijo teritoriją ir pliekiasi vienas su kitu. Visai kaip čia.

Stasys krapštė nosį, kažką galvodamas.

- Supratau tiek, kad jiems labiausiai rūpėjo pasipildyti kuro atsargas. Pilną mikroautobusą kažkokių prekių mainams atvežė. Logiška, kad galėjo tik į vieną vietą pasukti.

- Juodasis Fortas...

- Na matai, kaip viską supranti. Gal likerio?

Juoduoju Fortu vadino ūkį užmiestyje. Tai buvo maždaug penkiolikos hektarų teritorija, aptverta devynių metrų aukščio metaline tvora. Sargybos bokšteliai kas keturiasdešimt metrų, spygliuota viela aptvertas perimetras, kur geriau kojos nekelti. Niekas nežinojo, kas dedasi už tos tvoros. Pagrindiniai vartai jeigu ir atsiverdavo, tai geriausiu atveju galėjai išvysti ilgą, siaurą pravažiavimą, kurio gale laukė dar vieneri vartai. Ir sargybinius, vaikštančius abipus pravažiavimo, sienų viršuje įrengtais takais. 

Palei sienas buvo išrausti grioviai, maždaug pusantro metro gylio. Kad koks nors asilas nesugalvotų taranuoti tvoros ypač sunkiu transportu. Žodžiu, tai tokia vieta, apie kurią sklando vien gandai ir nieko tikro.

Vienintelis ryšys su išoriniu pasauliu Juodajame Forte – tai vienas komplekso kampas, kur yra išraustas gana gilus tvenkinys. Per tvenkinį veda tiltas, ant kurio galima užvažiuoti – bet ne sunkesniu nei aštuonias tonas sveriančiu transportu. Įsižiūrėjęs atidžiau pastebėtum, kad tilto konstrukcijos raizgyte apraizgytos vielomis ir kabeliais. Tas velnio statinys užminuotas. Žinoma, ne šiaip sau.

Tiltas baigiasi gana plačia aikštele, iš trijų pusių apjuosta griovio su vandeniu. Likusiame gale – betoninė siena. Vėlgi – ne paprasta. Langai joje mažyčiai, įsodinti labai giliai. Ji tyčia tokia padaryta, kad apsaugotų esančius viduje nuo labai galingų sprogimų. Prie minėtos sienos, o taip pat priešais tiltą pastatytos skelbimų lentos, kuriose vienas ir tas pats užrašas:

Superkame įvairaus kalibro šaudmenis, sprogias medžiagas, vaistus, mokslines knygas, statybines medžiagas, metalo gaminius. Atsiskaitome šviežiais maisto produktais ir biodyzelinu. 

P.S. Į tuos, kurie laiko rankose ginklus, šaudome be perspėjimo.

Aiškiau nebūna. Supirktuvė Forto kampe.  Beje, gana gausiai lankoma. Ten savotiška taikos sala – pabandytų koks nors mulkis pamojuoti ginklu – jį kaipmat nukeptų bokštelyje tupintis snaiperis.

Vieni tikėjo, kad Juodąjį Fortą pastatė kariuomenės likučiai, susikooperavę su keliomis ūkininkų šeimomis. Dar sklandė gandai, kad tą vietą pamažu fortifikavo vienas apsukrus ūkininkas, pritraukęs savo pusėn nemažai šeimų. Viena visi žinojo tvirtai – dabartinę savo formą Fortas įgavo prieš trejus metus. Tai beveik keturi metai po Įvykio. Kad ir kas toje vietoje sukosi, dirbo nepaprastai apsukriai ir organizuotai. Be to, teritoriją irgi pasirinko ne atsitiktinai – šalia nežymaus kelio, apsuptą miškų.  Kelią sutvarkė daug vėliau, kai sienos aklinai užsidarė. Tie žmonės iš pradžių slėpėsi, o kai jau buvo garantuoti dėl savo saugumo, aiškiai ir garsiai pareiškė apie save...

Užsisvajojęs tik dabar pastebėjau, kad Stasys atsuka butelį likerio, ketindamas man pripilti.

- Iš kur tu šito gavai? – burbtelėjau nustebęs.

- Pirkau Forte.

- Tu matai... Jau ir šitą gamina...

- Matau.

Išlenkiau stiklelį ir patenkintas atsidusau. Geras dalykas.

- Ne, daugiau nereikia, - papurčiau galvą. – Visgi aš tik dėl žinių atėjau.

- Kaip nori. Mokėk tada.

- O koks tavo pyškalo kalibras?

- Septynių „remagą“ vartoja.

- Kokį?.. Iš ko tu ten šaudai?

- O čia jau, - išsiviepė Stasys, - ne tavo reikalas.

- Gerai jau gerai...

Suradau kapšelyje kelis tinkamus šovinius ir padaviau jam.

- O daugiau neturi?

- Daugiau bus, kai vėl ateisiu. Ir neberodyk man to alaus, gerai? Geriau iš karto nuo likerio pradėk.

- Ei, aš už jį brangiai mokėjau. O tu man tris šovinius?

- Ei, - pamėgdžiojau Stasį, - tu man tik pusę taurelės įpylei. Už tiek aš tau net tris šovinius daviau ir tai sąžiningiau nei galėtų būti.

- Blyn, tave nušauti maža, gailišiau!

- Tu čia man? Ei, tu man?!

Jis, supratęs, kad sekantis žingsnis turėtų būti rimtesnis grasinimas, nuleido leteną už prekystalio. Į mane sužiuro juodas „remingtono“ vamzdis ir dar didesnė optinio taikiklio akis. Prisiekiu – didesnės dar nebuvau matęs.

- Kas čia dabar? – nustebau. – Septynišimtasis remis?

- Tas pats, - aprimo Stasys, sugniauždamas stebėtino dydžio ir grožio daiktą, skirtą iš pusės kilometro akių obuolius sprogdinti.

- Eik sau, kur gavai?

- Norvegas užvežė.

- O nesakė, kada vėl atvažiuos?

- Niekada, - nusispjovė Stasys. – Girdėjau, jį Latvijoje apsupo ir suvarpė kaip nesakysiu ką. Visą krovinį nušvilpė, kažkas gerai pasipelnė.

Bloga naujiena. Žydukas man visai patiko. Važinėjo sau  per Baltijos šalis su savo autokaravanu, prekiaudamas įvairiausiais ginklais. Prieš dvejus metus pirkau iš jo savo du „brauningus“, dargi „TRG-22“ pavyko išsiderėti su gana gausia amunicija. Tąsyk žydui atridenau statinaitę biodyzelio. Būtumėt matę jo veidą – tiek kuro jis jau kelis metus nebuvo regėjęs. Nesispyriodamas atseikėjo šovinių, biznis buvo kaip reikiant.  Gaila, kad jo nebėra.

- Ech, eisiu jau, - atsidusau.

- Tai ketvirto šovinio neduosi?

- Nebūk zanūda, Stasy. Kitą kartą...

Mano kaklą nelauktai apsivijo švelnios rankos, dvokiančios mažiausiai mėnesio senumo prakaitu.

- Branguti, gal išsiilgai moters kūno? – dvelktelėjo į ausį cigarečių tvaikas. Ko jau ko, o tabako gaminių mieste nestigo. Kanapių – tuo labiau.  Jas rūkė kas tik netingėjo.

- O tu turi moters kūną? – nusipurčiau įkyrėlę. – Eik, pirma nusimaudyk. O tai aromatas kaip nuo kapinių...

Mergina apstulbusi kurį laiką pasvyravo vietoje, tada ėmė žviegti visokias nešvankybes mano adresu.

Atsidūręs gryname ore, apsidairiau ir suraukiau nosį. Dvokė išmatomis. Netoliese, už kampo kažkas buvo paskelbęs naujo tualeto vietą. Voliojosi šūdini popieriai, ant sienos buvo išmyžtas „bibis“. Visai šviežias. 

Pamažu jau temo, gatvėse ilgėjo šešėliai, o su jais – ir naktinės medžioklės plotai. Dabar palankiausias metas planuoti niekšybes. Arba pavakarieniauti – kiekvienam pagal skonį.

Atsidusęs patraukiau tuščia, šiukšlina gatve, pro buvusį IKI prekybos centrą link „Topocentro“. Pro išdaužytas vitrinas bolavo išvartytos lentynos. Visos tuščios. Saldainių dėžės išsemtos, stiklainiai su konservais išvogti, ledų šaldikliai jau kadaise nustojo dvokti. Ten dabar tik pelės veisėsi, dorodamos kartonines dėžes.

Netgi kadaise graži, betoninėmis trinkelėmis išklota aikštė virto krūmynu. Atrodytų neįmanoma – ant betono krūmams užaugti! Tačiau viskas taip paprasta – rudenį krenta lapai. Jie užkloja aikštes, kelius, šaligatvius. Jeigu niekas jų nešluoja, po kelių mėnesių iš jų lieka tik puvėsiai. Keli tokie rudenys – ir kiekviename kampe susikaupia gerokas sluoksnis puvenų. Atskrenda paukštelis, pakakoja pusiau apvirškintomis sėklomis. Išdygsta koks nors nereiklus, mažareikšmis krūmas. Subrandina savo sėklas, pabarsto – išdygsta visa šeimyna. Per metus toks augalas ištįsta apie metrą. Štai ir virsta betoninė aikštė retu krūmynu. Dar dešimt metų, ir niekas neprisimins, kad čia iš viso aikštės būta. Toji išgirta šiuolaikinė statyba nepaprastai trumpalaikė. Piramidės tūkstantmečius atlaikė, o niekas tais laikais apie mikroschemas nė nesvajojo...

Dar nepasiekęs „Topocentro“ išgirdau negerus garsus. Moteris klykė kažkur tuščiame daugiabučių kieme, jai pritarė vyriški balsai. Stipriau įsisupau į apsiaustą ir sugniaužiau „brauningo“ rankeną. Jeigu jie ten nesugalvos klykaudami po teritoriją palakstyti – gerai. Turėčiau prasmukti nepastebėtas. Ne mano reikalas, ką jie ten veikia. Galbūt moteriškė vogti bandė ir ją už rankos nutvėrė. Gal ten kekšė už maistą grupiniu užsiiminėja. Arba šiaip, apsupo ginkluoti daunai svetimos gaujos narę, nespėjusią namo, ir mandagumo moko. Maža priežasčių?

Dūlinau gatve, stengdamasis vengti labiau nušviestų vietų. Niekada nežinai, koks snaiperis bando į tave nusitaikyti. Bum – skylė galvoje. Po minutės pribėga vaikas, iškrausto kišenes. Gražus tas gyvenimas, nieko nepasakysi...

Kai moteris ėmė gailiai šauktis pagalbos, pajutau, kaip kaltė ima gniaužti viduje, lyg ketintų uždusinti. Kvaila per visą pilvą – nejaugi ji nesupranta, kad geriausiu atveju prisišauks nebent kitą gaują, kuri, nuvijusi dabartinę, pratęs darbą? Arba brūkštels vyrai peiliu per gerklę, kad netriukšmautų.

Ir apskritai – iš kur ji tokia, balsinga ir nesusipratusi atsirado?

Pasiekęs sankryžą akimirką dvejojau, vis dar labiau norėdamas traukti į slėptuvę, pavakarieniauti. Tačiau dar vienas klyktelėjimas papjovė ketinimą – pasukau link sudaužyto laikraščių kiosko, ketindamas pasižiūrėti, kurį scenarijų jie ten repetuoja.

Dėl vaizdo pernelyg neapsirikau – šešiese bandė išprievartauti kažkokią mergiščią, paguldę ją ant sugedusio automobilio kapoto, surišę už nugaros rankas ir iki pusės užplėšę rūbus. Ši raitėsi ir išsisukinėjo lyg koks sliekas, maunamas ant kabliuko. Trukdė reikalui vadovaujančiam prisitaikyti ir pradėti linksmybes.  Ne kekšė – šioms rankų niekas neriša. Jos ir be to niekur nebėgtų, kad ir kiek vyrų beprievartautų. Toks darbas.

Ir ne gaujos narė – neturėjo skiriamųjų ženklų. Jokių papuošalų ar simbolių.

Ant žemės gulėjo jos kuprinė, ginklas nusviestas šalia.

Vienišė?..

Jeigu ir taip, tuomet kvaila per visą pilvą. Tada nieko nenutiks, jeigu aš čia pastovėsiu, pažiūrėsiu, kol jai vyrai gyvenimo tiesas išdėstys. Ateityje bus gudresnė.

Apsidairiau po gatvę, atsiremdamas į kioską. Ji vis dar buvo tuščia, tik labiau aptemusi po vakarėjančiu dangumi. Mergina vis dar raitėsi ant kapoto, kojomis maldama orą. Kai vos nepataikė šešerių vadeivai į pasididžiavimą, šis staiga įniršo ir pasilenkė savo diržo. Šiaip ne taip pagavo kilpoje vieną aukos koją, tada ėmė vaikytis kitos.

Taukšt...

Vos dantų neišmušė kulnu. Ot šauni mergužėlė, tikra kovotoja. Tik vis tiek – ne itin protinga. Kai vadeiva atsitraukė, glostydamas snukį ir keikdamasis, vienas iš prilaikančių merginą staiga pavaišino ją smūgiu į pilvą. Kitas užsimojo šautuvo buože, ketindamas sutrupinti kurį nors šonkaulį.

O tada prabilo mano abu „brauningai“, iki šiol ramiai taikęsi į teatro sceną. Visai kaip šaudykloje – pykšt pokšt. Krinta ant žemės alaviniai žmogeliukai, kraujais kosi. Vienas dar suspėja atsisukti su pompine šaudykle ir bet kaip iššauti. Patranką užtaisęs smulkiais šratais, kurių keletas susminga man į liemenę, vienas skaudžiai cakteli, nubraukdamas odą ties ausimi.  Tačiau dauguma jų – į už manęs stovinčio pastato langus. Tiksliau – į langų angas, nes nė vienas stikliukas neskimbteli.

Šaulys trūkteli savo patrankos pompą, tačiau tai viskas, ką jis suspėja. Mano kulka jo kaklą pasiekia greičiau. Ausyse spengia nuo dundėjimo, bet jau pripratęs, praeis. 

Atidžiai taikydamasis prisiartinau prie jų, neketindamas duoti šansų atsitiktinumui. Vienas gyvas gulėjo ant žemės kruvinu petimi, dejavo iš skausmo ir blaškėsi pistoletu po dangų, ieškodamas taikinio. Peršoviau jam ranką, ginklas pats iškrito. Pribėgęs paspyriau pistoletą šalin ir pažvelgiau į pastėrusias vaikio akis. Jis jau kalbėjosi su anuo pasauliu, apdujęs iš skausmo. Greičiausiai neišgyvens.

Mergina bandė nusiridenti nuo kapoto ir pasiekti savo šaudyklę. Štai tau ir dėkingumas – tu vargsti, rizikuoji, gelbėji, o ta nelaimėlė vis tiek pasiryžusi į tave pykštelt.

- Leisk, rankas atrišiu.

- Pasitrauk nuo manęs! – baidėsi ji, krisdama ant žemės, šalia savo kuprinės. Vikriai sugraibė peiliuką, išsišiepusi džyrino virvę, kol galop išvadavo rankas. O tada žvangtelėjo į vietą grįžtanti pistoleto spyna, ji nusitaikė tiesiai man į tarpuakį. Vamzdis nepasirodė labai moteriškas. Berods, „sig sauer“...

- Tu neseniai mieste, ar ne? – nurijau nemalonų gumulą.

- Pasitrauk! – sušnypštė.

- Taip, man tiek aišku, - išrėžiau piktai. – Tik susirinksiu jų ginklus. Matai, aš čia juos truputį iššaudžiau, tai pagal laukinių vakarų taisykles, jų manta yra mano manta. Tiek tu supranti, kvaile?

Ji kiek susitraukė į kuprą, paleisdama vamzdį žemiau. Dabar taikėsi į mano neperšaunamą liemenę.

Sudejavo besigaluojantis vaikis, kurį pašoviau į petį ir ranką. Man buvo gaila jo, tačiau kulkos dabar brangios. O jo kūne ir taip jau dvi sėdėjo. Teks jam numirti kančiose. 

Vyrai šeši, o ginklų prikritę kaip iš tuzino. Vis dėl to jie buvo rimta valiuta, neketinau kol kas tokios atsisakyti. Pistoletus sumečiau į kuprinę, šovinius ten pat. Šautuvus surišau į bendrą ryšulį, kad būtų patogu ant kupros tempti. Sunkūs dabartiniai pinigai, tačiau kam lengva?

Man betvarkant daiktus, sukruto ir mergužėlė. Šiaip ne taip susitvarkiusi rūbus, ji pagaliau susiprato susirūpinti savo saugumu – apsidairė. Ir nustojo į mane žvairuoti, lyg į kokį terminatorių.

Kažkur mieste atgijo žmonės, išgirdę susišaudymo garsus.  Vis labiau temo, likti šioje vietoje vis mažiau apsimokėjo. 

- Tikiuosi, tavo slėptuvė kur nors netoli, - burbtelėjau. – Nes man jau metas, nevaidinsiu tau sargybinio. Bėk iš šios vietos, slėpkis ir lauk ryto.

Suspėjau žengti kelis žingsnius, kai ji pratarė padorų žodį:

- Ačiū, - išgirdau tylų balsą.

- Aha, prašom.

- Ei, palauk!.. – pašaukė. – Man... iš tiesų reikėtų pagalbos. Gal galėtum?

- Jei sumokėsi, - pasakiau.

- Sumokėsiu, - skubiai linktelėjo ji. – Aš ne vietinė, todėl dabar man tikrai praverstų gera slėptuvė.

- Tada sek paskui mane, - pasakiau kiek nepatenkintas. – Tik neatsilik ir pasistenk netriukšmauti.

Viena aiškiai supratau – ji ant savo kupros tįsė svorį, gerokai pranokstantį moteriškas galimybes. Todėl dabar pūkštė ir šnopavo lyg koks skautas, pasiklydęs kalnuose.

Gryna nelaimė tie geltonsnapiai...

2.

Angeliška diena

Prilaikiau klibančias kopėčias, kol ji nulipo žemyn. Spragtelėjo žiebtuvėlį, apsidairydama aplinkui menkoje šviesoje.

- Kokia čia vieta? – nusistebėjo.

- Daug žinosi, greit miegosi, - burbtelėjau. – Dabar vėl reikės užlipti, nesnausk. Čia šioks toks labirintas.

- Gerai...

Laiptų aikštelės, kaip jau sakiau, buvo nupjaustytos, nudardėjusios į rūsį. Likusios tik tuščios šachtos, užmūrytom apatinėm ir antro aukšto durų angom. Iki žemiausios – šeši metrai ir jokių kopėčių. Jeigu koks smalsuolis iki čia ir prisikapstydavo, likdavo musę kandęs. Akligatvis. 

- O kuo tu vardu? – vėl prasižiojo mano viešnia. – Aš Skirmantė...

- Vadink mane kaip nori... – burbtelėjau.

- Tau gėda savo vardo?

- Man regis, prašiau patylėti? – dėbtelėjau į ją.

Perbraukiau ranka sieną, kol pirštais pajutau ištemptą plonytį valą. Trūktelėjau jį, viršuje išlindo storas, kas pusmetrį į mazgus suraišiotas virvagalis. Kiek patrūkčiojus, virvė išsivyniojo visu ilgiu. Užsikabarojau ja į trečią aukštą ir uždegiau tenai padėtą lempą. 

- Užlipsi? – žvilgtelėjau žemyn.

Mergina kramtė lūpą, abejodama. Pačiupusi virvę ėmė rangytis kaip išmanydama, šiaip ne taip užsliuogė iki trečio mazgo. Ten ir sustingo, švokšdama kaip garvežys.

- Mes tiek laiko neturime, - netekau kantrybės spoksoti į jos cirką. – Nusiimk savo kuprinę ir pririšk ją prie šito, - paspyriau plonesnę virvę žemyn.

Nuostabiausia buvo tai, kad ji nė nesusimąstydama taip ir padarė – primazgiojo savo turtą prie virvagalio, aš jį užkėliau aukštyn. O tada šiaip ne taip ir pati užsirito.

Kol ji krovė ant kupros savo mantą, sugrąžinau virvę į vietą. Tada palydėjau ją į vieną iš patalpų, kuri iš pirmo žvilgsnio atrodė tuščia ir niekur nevedanti.

- Surastum, kur toliau eiti? – nusprendžiau patikrinti jos įžvalgumą.  

- O dar neatėjome? – nusistebėjo ji.

- Jeigu nori miegoti ant purvinų grindų, tada taip – atėjome, - sutikau. – Štai ką aš tau pasakysiu... nuostabu yra tai, kad tu iš viso su savo prekėmis iki miesto atsikraustei. Tu, blyn, tokia patikli, kad tave apmulkintų kiekvienas, net ir žiopliausias čionykštis!

Ji stovėjo ir pavargusiu žvilgsniu žiūrėjo taip, tarsi aš nieko nebūčiau pasakęs.

- Ai, tiek to...

Pasišokėjęs užkabinau baltai nuteptą skydą, beveik neišsiskiriantį iš lubų ir atlaužiau jį. Žvangtelėjo grandinės, prilaikančios išlankstomus laiptus.

- Lipk, - piktai paraginau.

- Iš kur žinai, kad aš prekiauti traukiu? – paklausė ji, užlipusi į ketvirtą pastato aukštą.

Šioje vietoje jau nebebuvo šiukšlių. Grindys išplautos, sienos padengtos šiltinančia vata ir plėvele. Durys, vedančios į kitą kambarį, šarvuotos, su trejomis spynomis.

- Tai jau tikrai ne į pikniką su tokiu svoriu ant kupros, - burbtelėjau. – Iš kur tu?

- Atleisk, nenorėčiau sakyti to.

- Jau geriau, - linktelėjau, - kad tyli. Nė vienas rimtas prekeivis neišduoda savo šaltinių. Pirmą kartą?

- Aha.

- Į Juodąjį Fortą... – sumurmėjau. – Iki ten trys valandos kelio.

Atrakinau duris ir praleidau viešnią į vidų. Buvau padalinęs butą į dvi dalis. Praėjimas vedė pro buvusią virtuvę, o už šarvuotų durų liko svetainė, holas ir vienas gyvenamas kambarys. Na, dar maža patalpa voniai, kurią naudojau kaip sandėliuką. Žinoma, čia dar nebuvo galutinė stotelė, tačiau viskas atrodė taip, lyg jau būtų galima gyventi. Neketinau jai rodyti visko. Kas žino – gal ji kokia dviguba agentė, nutaisiusi kvailą veidelį. Tada aš būčiau paskutinis kvailys, parodęs kelią tiesiai į rojaus sodus. Ne veltui Raimondas kalė į galvą - būk paranojiškas. Visada egzistuoja tikimybė, kad tave perpras pirmą. Todėl niekada niekam nereikia atskleidinėti VISŲ kortų iš karto.

- Oho... – apsidairė ji nustebusi. – Ir tu čia gyveni vienas?

- Dažniausiai, - sumurmėjau. – Ei, būk gera mergaitė – nusiauk batus. Šitas grindis buvo velniškai sunku atskalbti!

Mano irštva nebuvo itin įspūdinga. Buvau matęs ir prašmatnesnių. Prieškambaryje buvau patiesęs seną, aptriušusį kilimą, čia pat pilkavo batų dėžė ir kelios pakabos rūbams. Ant vieno kabliuko ilsėjosi šiltintas lietpaltis. Dar metalinis kablys žibintui, kur šį ir palikau. Ant batų dėžės buvau palikęs kanistrą su žibalu. Irgi deficitinis produktas. Kai jo neliks, vakarai daugeliui taps iš tiesų niūrūs.

Uždegiau antrą žibintą ir nunešiau jį į svetainę. Žinoma, langai kruopščiai užkalti. Kam skelbti visam pasauliui, kur leidi savo nakteles?

Kambaryje, ant pūkinio kilimo stovėjo nedidelis staliukas. Du foteliai šalia, mažas radijas ant komodos ir sofa, kurią prireikus galima paversti į lovą. Kampe gulėjo keturi susukti matracai ir didelė dėžė su patalyne. Retsykiais aš tuos patalus susikraudavau į kuprinę ir traukdavau prie ežero bobiškais dalykais užsiimti. Žinoma, kur nors toliau nuo pilies. Jie ten retsykiais imdavo kvailioti ir pyškinti į paplūdimio pusę. Gerai, kad ginklai nepritaikyti vaidinti snaiperius, o tai jau būčiau negyvas. Miestą pažinojau kaip savo rankų pirštus, o vis tiek retsykiais pakliūdavau į kvailas situacijas. Pavyzdžiui, šita pupa su kažko prikimšta kuprine. Kokio velnio aš ją čionai taip lengvai įsileidau?

Aa – žadėjo sumokėti...

- Sėskis,  - mostelėjau į fotelį, pats įsitaisęs kitame. – Kaip matai, čia viskas saugu, atskirta nuo pasaulio. Kad neįvyktų nelaimė, turi žinoti taisykles...

Skirmantė nedrąsiai klestelėjo į nurodytą vietą nepaleisdama kuprinės iš rankų.

- Jokiu būdu netampyk storų užuolaidų, dengiančių langus. Vis tiek nepamatysi, kas lauke vyksta. O šviesą greičiausiai visi pamatys. Ir jokio triukšmo čia, viduje. Jokio šaudymo, jokio klyksmo, jokio žviegimo. Sienos gerai izoliuotos, bet... kas žino?

Ji linktelėjo supratusi.

- Šiai nakčiai ši sofa tavo, - parodžiau. – Ji patogi. O jeigu bus mažai, gali čiužinį papildomą išvynioti. 

- Ačiū...

- Ne ačiū, - atsidusau, - tu man žadėjai sumokėti. Aš paprastai nevedu čionai žmonių be rimtos priežasties.

- O atlyginimas... – nustebo ji, - pakankamai rimta priežastis?

- Aš kuklus, man užtenka ir atlyginimo. Rodyk, ką ten turi.

Ji atrišo savo kuprinę ir, pasiraususi joje, ištraukė nediduką kibirėlį. Beveik didžiuodamasi padėjo jį ant stalelio.

- Čia kas? – atsilošiau.

- Medus, - išdidžiai pareiškė ji.

Spoksojau netikėdamas savo ausimis. Kai visos mintys ir idėjos apšliaužė visus būtinus kampus, atsikrenkščiau.

- Netinka? – paklausė ji, kiek nustebinta mano reakcijos. – Argi tu nesi alkanas?

- Tinka... – burbtelėjau, mostelėdamas ranka. – Tinka, tiek to...

- Tiek to?! – apstulbo ji. – O... Maniau, čia žmonės badauja, bet kokio maisto išsiilgę, o tau – tiek to...

- Aš jau pripratau be maisto, - nusišaipiau. – Greitai ir be vandens priprasiu. O paskui kaip nors – ir be oro.

Pasiekiau kibirėlį, pavarčiau delnuose, šiaip ne taip atlupau plastikinį dangtelį. Nosį pasiekė šviežienos kvapas.

- Jis šių metų... – burbtelėjau. – Vadinasi, tu iš kažkurio užmiestinio ūkio, kuris bitininkyste užsiima. Spėju, tas ūkis į šiaurę nuo miesto, kažkur gerai užsislėpęs, jeigu dar bitės laikosi.

- Ką nori tuo pasakyti? – paklausė ji atsargiai. Pirštais ėmė žaisti pistoleto rankena.

- Tu mano namuose. Gal malonėsi sulig kiekvienu žodžiu negraibyti to daikto? – paklausiau.

Ji vis tiek nesiliovė. Tada aš atsistojau, ištraukiau savo patrankas ir nunešęs padėjau jas ant spintelės. Ten pat ir peilį paguldžiau. Dar prisiminiau, kad vertėtų paltą nusivilkti – visgi ne lauke esame.

- Dabar tavo eilė nusiginkluoti, - paraginau ją. – Pasikalbėsime kaip du normalūs žmonės. Be patrankų.

- Gerai, - pasakė ji atsargiu balsu. – Tai gal visgi pasakysi, kuo tu vardu? Kaip normalus žmogus?

- Hm... Gerai, vadink mane Jonu.

- Bet čia ne tikras vardas, ar ne?

- O kam rūpi?

Ji kiek pagalvojo, tada atsistojo ir nunešė savo pistoletą prie manųjų. Taip pat atsikratė savo peiliuko, nors jis gana juokingo dydžio buvo.

Sugrįžusi į fotelį, užkėlė koją ant kojos. Aš tuo tarpu ištraukiau iš spintos kelias žvakides ir pastačiau ant stalo.

- Valgyti nori? – paklausiau.

- Ne, aš soti.

- Soti iš mandagumo, ar iš tiesų?

Kol ji galvojo, ką į tai atsakyti, nuėjau į sandėliuką ir pasirausiau atsargų dėžėje. Sugrįžau atgal su nedideliu krepšeliu gėrybių. Jeigu merginos nebūtų, jis atrodytų dar mažesnis. Tačiau aš ne toks barbaras, kokiu apsimetu. Na, dažniausiai ne toks...

- Kas čia? – suapvalėjo jos akys. – Duona?

- Taip, kvietinė.

- Ji šviežia...

- Ne itin. Bet valgoma. 

Skirmantė pažvelgė į mane savo pusiau kvailu, pusiau keistu žvilgsniu.

- Ar ją Juodajame Forte parduoda?

- Taip. 

- O čia kas... Mėsa? Džiovinta? Irgi iš Forto?

- Tavęs pasiklausius galima suprasti, kad maistas ant asfalto auga...

- Na ne, bet juk tu galėjai užmušti ką nors ir atimti, ar ne?

Pasakė ir susičiaupė, mano veido išraišką pamačiusi.

- Aš ne... Atsiprašau.

- Tavo ilgas liežuvis, - burbtelėjau. – Plepi tol, kol prisišneki. Žinai, gal čia, mieste, gyvenimas ir ne toks gražus, kaip kaime. Būna visko – susišaudom, pasipjaustom, tačiau nešnekam apie tai prie kiekvieno stalo, kokie blogi esame. Mes padorūs žmonės.

Ji prikando lūpą ir nusuko žvilgsnį. Ištraukiau iš krepšio virtuvinį peilį ir ėmiau pjaustyti duoną bei mėsą.

- Net jeigu šį vakarą nušoviau tuos šešis kvailelius, tai manęs nedaro itin blogu. Tu gyva, čia tiesioginis mano gerumo įrodymas... Kaip tu iš viso sugebėjai jiems pakliūti?

- Pamatė einančią ir tiek.

- Matai? Jie ėjo sau, apie nieką blogą negalvodami, o tu tik šast – ir pasimaišei jiems ant kelio. Normalu, kad čia, mieste, daugelis iš karto pagalvotų apie galimą naudą. Mergina su kroviniu, ginkluota menkai, pati menka... Gyvenk ir žvenk!

Ji nutylėjo, tik akimis sužaibavo.

- Ir dar taip lengvabūdiškai atsekei paskui mane į mano irštvą... – tęsiau pagautas įkvėpimo. – Dievaži, su pilna kuprine medaus! Paskui vos pažįstamą žmogų. Čia tai, sakyčiau, kvailumo viršūnė...

- Kodėl tu mane įžeidinėji? – staiga paklausė ramiu balsu. – Aš nusprendžiau tavimi pasitikėti, nes tu man pasirodei patikimas. Tau atrodo, kad pasitikėjimas – kažkas labai kvailo ir neatleistino?

- Tu jau ne savo kaime, kur galbūt galioja tokia filosofija...

- Betgi ji galioja visur, - palinko ji į priekį. – Tu juk irgi kažkuo pasitiki, ar ne? Čia, mieste. Pasitiki... Negali būti, kad esi visiškai vienas. Netikiu.

- Žaidžiam psichologus?... – sumurmėjau.

Mergiotė ką tik nurijo savo kvailumo kaukę ir parodė kažką daugiau. Kaip ir aš, ji truputį apsimetinėjo.

- Na gerai, aš tavo irštvoje, - vėl pajutau vaikiškas gaidas jos balse. – Ir kas dabar bus? Atimsi mano prekes, išmesi pro langą?

- Negalima prie langų, - pagrūmojau. – Bet į laiptų šachtą įmesti galėčiau. 

Ji pažvairavo į pjaustomą mėsą, tada vėl į mane.

- Tu vaidini blogą, nors toks nesi...

- Na taip, aš tiesiog angelas, - burbtelėjau. – Tu valgyk, o aš einu, patikrinsiu, kas lauke vyksta. Nesek paskui mane.

Skirmantė palydėjo mane liūdnu žvilgsniu, tada nirčiai kibo į maistą. Ji iš tiesų buvo alkana.

Kitame kambaryje buvau įsitaisęs rakinamas duris. Šiaip, paranoja. Čia stovėjo mano lova, rakinama spinta rimtiems ginklams, kurioje gulėjo sulūžęs kažkoks dvivamzdis. Niekada nebandžiau jo suremontuoti. Kambarys atrodė beveik toks pat niūrus, kaip ir svetainė, apdaila minimali.

Užrakinęs duris įlindau į spintą ir išsitraukiau raciją. Timptelėjau laidą iš spintos kampo, nulupęs racijos anteną užvyniojau jį ir spragtelėjau jungiklį.

- Angelas vienas kviečia angelą du, - burbtelėjau pusbalsiu.

Sutraškėjo statinės iškrovos, po sekundės išgirdau beveik aiškų balsą:

- Angelas du klauso.

- Pas mane situacija septyni keturi.

- Supratau.

- Kaip patys laikotės? – paklausiau jau ne pagal susitartą protokolą.

- Viskas puiku, angele vienas. 

- Tai ir puiku, kad puiku... Susitiksim po savaitės. Labanakt.

- Labanakt.

Statiniai trikdžiai šnypštelėjo ir nutilo. Išjungiau prietaisą ir liūdnai atsidusau. Tokiomis akimirkomis norėjau būti kur nors kitur, tik ne čia. Girdi balsus, žinai, kad anapus ryšio – geras draugas. Tačiau privalau likti. Negalima gyventi vien tik taip, kaip norisi. Antraip kur mes visi nueitumėm?

Kodas „septyni keturi“ reiškė, kad turiu nepavojingą svečią. Dar tai reiškė, kad šį vakarą išsamesnio ryšio nebus. Veikiančios racijos šiais laikais – brangenybė. Buvę policininkai tokiomis naudojasi. Galbūt netgi išgirdo visą pokalbį, tačiau vargu ar perkąs kodą. Jie ir patys savo pranešimus koduoja.

Išlindau iš spintos, užrakinau ją ir sugrįžau į svetainę. Iš įpročio žvilgtelėjau į spintelę, kur ilsėjosi mūsų pistoletai. Visi vietoje, nieko netrūksta. Skirmantė aiškiai paranoja neserga, o vertėtų.

- Su kuo kalbėjaisi? – paklausė ji.

- Tu girdėjai?

- Nesupratau, ką sakei, bet taip – girdėjau. Mano ausys labai jautrios.

- Tada nesvarbu.

- Ar čia dar kas nors gyvena? 

- Ar galima, neatsakysiu į tavo klausimą? – blykstelėjau akimis. 

- Jeigu čia dar kas nors gyvena... – sumurmėjo ji, - kaip aš galiu jaustis saugi, nematydama jų?

- Tau užteks ir mano žodžio, kad esi saugi.

Mergina linktelėjo, kramtydama.

- Sakiau, kad esi geras... Jau tada iš akių mačiau.

- Aha, kurgi ne, - prunkštelėjau. – Matei tu patamsyje mano geras akis. Tikriausiai žydrai švytėjo?

- Aš ne tokia kvaila, kaip tau atrodo.

- Iš kur tu žinai, kaip man atrodo...

Tuo ir baigėme ginčą. Kramtėme, užgerdami kava. Šios netrūko, kaip ir arbatos. Kažkada pilni sandėliai riogsojo, pripakuoti kavos. Cukrus greičiau baigėsi, o kava be cukraus – tai kaip šoviniai be šautuvo. Niekam ji nereikalinga.

- Kiek tau metų, Jonai?

Aš kurį laiką žiopsojau nesuprasdamas, į ką Skirmantė kreipiasi. Tada prisiminiau, koks mano naujas vardas.

- Dvidešimt aštuoneri.

- Aišku... Aš tau kiek nors skolinga už maistą?

- Ne. Bet va, jeigu pasikalbėsi su manimi, būsiu dėkingas.

- Apie ką?

- Naujienos, gandai... Viskas tinka.

- Aha, - ji apsilaižė pirštus. – O tu man irgi kažką papasakosi?

- Matysim.

- Tu toks paslaptingas...

- Gyvenimas nelengvas. Mes čia, mieste, apskritai daug tylim. Čia tik barmenas Stasys kalbėti gali apie viską.

- O kodėl į kaimą neišvykai? Apsigyventum kuriame nors ūkyje, turėtum maisto, draugų. Geri žmonės visur reikalingi.

- Bandžiau, nepatiko, - išsisukau. 

- Kur bandei?

- Nesvarbu. 

Ji prikando liežuvį, supratusi, kad lenda ne į savo daržą.

- Mūsų ūkyje ramu. Kol kas. Gyvena šešiolika žmonių, turime bičių, obelų sodą, uogyną. Ir tvorą užpernai pastatė. Ne tokią, aišku, kaip girdėjau Fortą turint, bet visgi šis tas.

Vos susilaikiau nenusižiovavęs. Reklama prasideda...

- Tik va, ne viską užsiauginti galime. Todėl ir keičiame vienus produktus į kitus.

- Mhm, tikriausiai smagu jums ten, moteriškės... – burbtelėjau.

- Ką? – pastatė ji ausis.

- Sakau, tikriausiai baisiai nuobodu be vyrų?

Jos veidas kaipmat sugriežtėjo.

- Iš kur žinai?

- Tu gyvas to įrodymas. Dirbi vyrišką darbą, vienui viena. Kas gi belieka galvoti apie jūsų tą ūkį? Kad vienos mergos ir vaikai beliko. Tik va įdomu, kur vyrus padėjot?

- Man irgi būtų įdomu sužinoti, - staiga sušnypštė ji piktai, - kur JŪS mūsų vyrus padėjot! Pagaliau gi jie mieste žuvo. MIESTE!

- Ei, ramiau, - kilstelėjau ranką. – Patikėk, tavo žmonių aš tikrai nešaudžiau. Čia ir be jų yra ką šaudyti. Jums iš viso reiktų surasti kelią, vedantį aplink miestą, o ne per jį. Čia vienos padugnės lindi, visi tie, kurių jūs negalite į kaimą prisikviesti gyventi žmoniškai. Nes jie ir neitų...

- Kaip tu?

- Panašiai, - linktelėjau.

- O tu... – ji vėl pastebėjo mano gaižią miną, nes iš karto užsičiaupė. – Tiek to...

- Na gerai, pakalbėkime apie tas priežastis, - atsileidau. – Suprantu, natūrinis bendruomeninis ūkis - labai graži idėja, geras siekis ir taip toliau ir panašiai. Bėda yra toje žmonijos dalyje, kuri po Įvykio pernelyg įprato gyventi iš prisiplėštų atsargų. Jie, užuot ištobulinę natūrinio ūkio idėją, ištobulino plėšimo idėją bei strategiją. Štai tau ir rezultatas – kurie suspėjo ūkius sukurti ir apginti – tie suspėjo. Visi kiti susibūrė į suknistas gaujas, kurios pratusios gyventi pernelyg nesistengdamos dirbti. Dabar jau niekas nebekuria ūkių! Pradėk statyti tvorą laukuose – atvažiuos idiotų pilnas autobusas ir sulygins kaipmat su žeme! Reikia arba suknistai didelę gaują turėti bei pradinį kapitalą, arba žaisti pagal esamas taisykles.

- Kokias?

- Na, pavyzdžiui, Juodasis Fortas. Supirkinėja statybines medžiagas. Patikėk, aš juos labai gerai suprantu. Jie laukuose, tarp miškų sėdi, maistą augina. Visos statybinės medžiagos tuo tarpu prekybos centruose liko, mieste. Galėtų jie, žinoma, reidus patys organizuoti, atvažiuoti gerai ginkluotais konvojais, apsupti kvartalą taip, kad vietiniai prisiartinti bijotų. Ir iššluotų viską švariai. Ir „Senukus“, ir vaistines, ir mokyklų bibliotekas.

Bet ne – jie prekybos punktą atidarė. Saugu – niekur važiuoti nereikia, niekuo rizikuoti taip pat nereikia. Visos medžiagos pačios atkeliauja, knygos iš pilies bibliotekos ir mokyklų taip pat. Vaistukai irgi ant dviejų kojų ateina. O Forto gyventojai visus pamaitina, dar retsykiais kuro duoda. Žinai, kas įdomu? Kuro išduoda tiek, kad užtektų vos keturis šimtus kilometrų viena mašina nuvažiuoti – vos kartą per savaitę. Ir tai ne visiems. Protingai daro – jeigu kuro nedozuotų, tai jūsų bitynas jau dabar ratuotu transportu būtų apsuptas, žviegtumėt, moteriškės… Kaip matai, yra nustatytos žaidimo taisyklės. Juodasis Fortas leidžia miesto padugnėms žaisti savo žaidimus, mainais susirinkdamas tai, ko nori. Savotiška tvarkos sistema.

- Tu tai vadini tvarka?! 

- O tu gali geriau pasiūlyti? Ką, atidaryti plačiai vartus ir leisti į visų visus norinčius? 

Ji papurtė galvą, susimąsčiusi.

- A, žinai, visgi egzistuoja ir kitoks ūkio modelis... – vyptelėjau. - Mačiau jį visai netoliese, Biržų pilyje. Ten, kaip žinai, gana nemaža teritorija piliakalnyje. Tai va, tenykščiai banditai irgi daržus turi, sodą ir panašiai. O kad patiems nereikėtų stengtis, turi vergų porą tuzinų – tie visą ūkį dykai prižiūri. Už kiekvieną darže suvalgytą daržovę – mirtis. Nors ir šiaip mirtis. Nuo išsekimo. Kaip tau toks variantas?

- Tu rimtai? – pasibaisėjo ji.

- Kuo rimčiausiai.  Trečias kelias išlikti ir kartu nė piršto nepajudinti. Kas norėjo gyventi kitaip, tas jau pasirinko. Suprask, mieste lieka tie, kurie niekam kitam netinka. Tu į savo ūkį taip pat turėtum bet ko neleisti, - karčiai tarstelėjau. – Ne tie laikai.

- Tai tu bandei pakliūti į Fortą? – susiprato ji. – Ką jie tau pasakė?

- Nieko.

- Negali būti...

- Ten bet ko nepriima, aišku? Negali gyventi mieste, norėdamas pakliūti į Fortą. Jie labai griežtai atrenka žmones. Ir į miestiečius iš viso žiūri be galo įtariai. 

- Palauk... tu buvai Forto viduje?! – nustebo ji.

- Pasvajok... Geriausiu atveju gali pakliūti į supirktuvės gilumas, kur su tavimi pakalbės kelios moterys. Nežinau, kodėl jie tam darbui pasirinko moteris. Galbūt jos jaučia geriau, – trūktelėjau pečiais. – Gana apie tą Fortą...

Skirmantė sudorojo paskutinį jai paliktą duonos gabalėlį ir kurį laiką apie kažką galvojo.

- Jeigu eitum su manimi, mes tave įsileistumėm, - galop pratarė.

- Neisiu, man ir taip gerai.

Ji pažvelgė į durų pusę.

- Kad ir kas ten su tavimi gyvena... jį irgi įsileistumėm. Arba ją. Ten tavo šeima?

- Ten nieko nėra.

- Bet... aš juk girdėjau – tu su kažkuo kalbėjaisi.

Tylėdamas atsistojau ir nukrausčiau stalą. 

- Tau nereikia manęs bijoti, - pasakė ji.

- Ir nebijau. Ten iš tiesų nieko nėra. Kalbėjausi su savimi.

- Ir dažnai tu taip su savimi kalbiesi?

- Pasitaiko retsykiais.

- Tai tu čia gyveni vienas? Visai vienas? Nei draugų, nei šeimos... netgi žmonos neturi?

- Nesijaudink, turiu aš tų draugų! 

- Tai kodėl slepi juos? Juk sakiau – įleisime visus. Jūs tik ateikite.

- Tu gal negirdėjai? - dėbtelėjau į jos naivias akis, - Turi labai gerai RINKTIS, prieš įsileisdama ką nors. Tu bent... bent įsivaizduoji, kiek visokių valkatų mielai įsigautų į tavo daržą, kad vėliau atvertų vartus kitiems?

Ji atsistojo, timptelėdama lūpą.

- Aš žinau, kad tu esi geras žmogus. Sugebu tai atskirti.

- Dieve aukštielninkas... – sudejavau. Ji buvo aiškiai nepagydoma. 

- Galų gale, - neatlyžo Skirmantė, - jeigu tu nenori, galbūt tavo šeima norės?

- Ateik čia, - žengiau link durų. – Pažiūrėk pati.

Ji atsargiai prisiartino prie įėjimo į mano miegamąjį ir smalsiai apsidairė. Kelių žvakių šviesoje buvo nesunku suprasti, kad čia iš tiesų tuščia. Kambarys kaip ant delno.

- Betgi... girdėjau balsus... – suabejojo ji.

- Tu girdėjai mano balsą. Lindėjau šioje spintoje ir kalbėjausi su savimi. Dabar patenkinta?

Bet ji nesiklausė manęs, pastebėjusi kažkokį, ją itin sudominusį dalyką. Kol susipratau, ji jau suspėjo įsižiūrėti pakankamai gerai. Tai buvo nuotrauka, pritvirtinta magnetuku prie spintos korpuso. Joje buvau aš ir dar keturiolika žmonių. Ji neturėjo to matyti...

- Gana, eik iš čia, - grubiai sučiupau už rankos.

- Kas jie? Tavo šeima?

- Ne tavo sumautas reikalas, aišku?

- Ta moteris su mažu vaiku... tavo žmona, taip? Judu kartu laikote vaiką...

- Ar gali tu nelįsti į ne savo reikalus?! – užrikau.

Ji atšoko nuo manęs atatupsta, išsigandusi triukšmo.

- Sakei, čia negalima rėkti, - sušnabždėjo tyliai.

- Čiaupk srėbtuvę ir eik miegoti, bliamba!

Vakaras, prasidėjęs visai pusėtinai, užsibaigė šūdinai. Gulėjau lovoje ir spoksojau į nuotrauką, stebėdamas tuos visus veidus. O ypač jos, savo mieliausios. Ir dar dukters, tokios visai mažos tada, kai buvo daryta nuotrauka. Raimondas žiūrėjo išsišiepęs iki ausų, kaip ir mano motina. Tėvas atrodė gana rimtas, kaip aš, kaip ir Raimondo tėvai. Dargi dvi pusseserės ir pusbrolis. Raimondo sesuo ir visi kiti...

Atsidusęs prikabinau ją virš lovos, tada nusisukau ir šiaip ne taip užmigau, kankinamas sunkių minčių.

- - -

Pažadino mane mechaninis žadintuvas, tyliai suburzgęs audeklu apvilktu plaktukėliu. Nutildęs jį kurį laiką grabaliojau tamsoje, kol suradau žiebtuvėlį. Uždegiau žibalinę lempą, žvakidę ir nuėjau į svetainę. Skirmantė palaimingai snaudė, susisupusi į vatinę antklodę. Papurčiau ją už peties.

- Kelkis, saulele. Jau rytas.

- Ane?.. – nustebo ji, dėbtelėdama į langą. Kadangi šis buvo kruopščiai uždangstytas, ryto šviesos nesimatė. – Kaip greitai...

- Tau metas į žygį, jeigu nori iki vakaro grįžti namo. Ruoškis, puoškis, o aš tau kelią iki tilto parodysiu, kad vėl per svetimas teritorijas nepatrauktum.

- Tai kad man beveik nėra ko ruoštis. Va, pasiimu ginklus, kuprinę ir...

- Ir mažiau kalbėk, - pertraukiau.

Jeigu ji ir įsižeidė, tai patamsyje nepastebėjau.

- Ar čia kur nors yra tualetas? – paklausė.

- Yra. Pasiimk žvakidę, durys šalia išėjimo. 

Kol ji tvarkė rytinius reikalus, sukroviau vakarykštį grobį į ginklų spintą, viską kruopščiai užrakinau ir pats pasiruošiau pavojingam išoriniam pasauliui. Patikrinau, ar apačioje netyko koks valkata, per naktį netyčia galėjęs susekti mano pėdsakus. Tokių dar nepasitaikė, bet kas žino? Raimondas savo pamokas išdėstė pakankamai puikiai. Mieste galėjai išgyventi tik susirgęs paranoja.

Nusileidome mudu tuo pačiu keliu. Lauke pilkavo diena, saulės dar nesimatė. Dangų aptraukę debesys žadėjo truputį drėgmės ir kažkiek dulksnos. Galbūt netgi lietaus.

- Tokiu metu iki Forto nusigausi be vargo, - kalbėjau Skirmantei,  vesdamas ją per apleistą katilinės teritoriją. – Vietiniai paprastai atkunta apie pietus. Kelias už miesto pažymėtas ženklais, jų nepamatyti neįmanoma. Tavo didžiausia bėda bus ne kelias. Ir netgi ne Fortas. Ten daugmaž normalūs žmonės, gerbia prekiaujančius. Bėdos prasidės, kai paliksi Forto teritoriją su iškeistomis prekėmis. Patariu laikyti rankas ant ginklų rankenų ir nesinaudoti tuo pačiu keliu, kuriuo nueisi. Verčiau keliaudama į priekį apsiskaičiuok kryptį, kad maždaug nujaustum, kurioje pusėję namai. Kai įvyks mainai, iš karto trauk TIESIAI atgal, net jeigu tavo kelias vestų per miškus. Jeigu bandysi grįžti atgal pagrindiniu keliu, labai didelė tikimybė, kad tavęs lauks pasala.

- Pasala?..  – pakartojo ji, aiškiai sunerimusi dėl mano žodžių.

- Tai nebus Forto žmonės. Greičiausiai miestiečiai, kuri nors smulki gauja, panorusi greitai pasipelnyti. Jie paprastai nestabdo ir nereikalauja mainyti tavo prekių į gyvybę. Nušauna, tada iškrausto...

Tvora, skirianti katilinę nuo upės jau buvo pralaužta. Išlindau pro plyšį ir apsidairiau. Tylu ir ramu - ne tie laikai, kada žmonės skubėdavo į darbą. Dabar visi palaukia, kol prasidės pietūs. O jeigu pietums nėra nieko valgomo – štai tada ir galvoja, ką čia padaryti, kad būtų.

Pamojau Skirmantei, kad sektų iš paskos.

- Pasiekusi miestą, stenkis nelįsti į jo gilumą, - pratęsiau pasakojimą. – Verčiau suk į šiaurės vakarus. Ten yra kelias, vedantis aplink ežerą. Sugaiši papildomą valandą, tačiau bent jau saugesnė būsi. Kelias išves tave į kitą miesto galą, ten jau susigaudysi, kaip namus atrasti.

- Aišku...

Nieko jai nebuvo aišku. Kai pažvelgiau atgal, ji tik nusišypsojo bekraujėmis lūpomis, įsivaizduodama savo žygį ir greičiausiai klausdama savęs, kam iš viso įsivėlė į šią košę. Atrodė išsigandusi.

- Mudu greičiausiai nebesusitiksime, taigi, tau belieka tikėtis, kad sutiksi daugiau žmonių, kurie norės padėti. Jeigu tokių ir yra, jie greičiausiai laikosi atokiau nuo centro.

- Prisiminsiu...

Mudu užkopėme šlaitu ant tilto ir aš parodžiau į gatvę, vedančią tiesiai:

- Tavo kelias. Visą laiką trauk juo tiesiai, kol išves iš miesto. Kai išeisi, atrasi ženklus. Jie išpurkšti dažais ant asfalto. Kryptis ir atstumas. Kai liks pora kilometrų, Fortą jau matysi be jokių ženklų. Ten yra proskyna tarp miškų.

- Ačiū, - padėkojo ji. – Aš kaip nors...

- Dėkui už medų, - burbtelėjau. – Na, man metas.

- Ate, Jonai...

Bliamba, na ir vardą susigalvojau. Kai tik jinai sugalvodavo jį ištarti, pasijusdavau ne savimi. Tarsi visai nebeegzistuočiau.

Žiūrėjau, kaip jinai pereina tiltą ir tolsta gatve. Jauna tokia, nedidukė, su nenormaliai dideliu kroviniu ant kupros. Žinojau, kad jos šansai nedideli net ir su tinkamais patarimais. Ji tiesiog dirbo ne tą darbą ne toje vietoje. Ir netgi neturėjo jam įgūdžių. Greičiausiai pradings be pėdsakų, kaip ir tie vyrai, kurių bičių ūkis neteko.

Arba ne... Galbūt jai visai pasiseks, grįš namo su prekėmis, nudžiugins šeimą...

Pagalvojau ir pats nepatikėjau. Sugriežęs dantimis patraukiau jai iš paskos. Turėjau daug darbų šiandien padaryti, tačiau palauks tie darbai. Aš, kaip ir visi tie miegantys slunkiai, niekur neskubėjau.

Truputį pabėgėjęs pasivijau ją, kiek pablyškusią po instruktažo.

- Tau šiandien labai sekasi, - suniurzgiau. – Nes ir aš staiga užsinorėjau pakeliauti. 

Mergina nusišypsojo.

- Juk sakiau, kad tu geras žmogus, Jonai.

- Tarkim, bliamba, kad geras. Tik to vardo nebeminėk, gerai? Bloga nuo jo!

- Tai kuo visgi tu vardu?

- O kuo tik nori, tik ne Jonas.

- Gerai... – linksmai linktelėjo. – Tu nieko prieš, jeigu aš tave Angelu vadinsiu?

Dabar jau atėjo mano eilė nustebti. Mintis ji skaito, ar kokį galą?

- - -

Krovinį šiek tiek pasidalinome, tai leido merginai paspartinti žingsnį. Mano kuprinėn sutilpo aštuoni kibirėliai medaus – beveik dešimt kilogramų. Dabar supratau, ką ji turėjo jausti, tįsdama tiek gėrio tokiais atstumais. Tačiau dar labiau sunerimau, išgirdęs, į ką ji ketina viską iškeisti.

- Į miltus, - prisipažino Skirmantė. – Jų mums labai reikia. Ir dar trupučio grūdų, kad kada nors galėtume patys užsiauginti.

- Pala, taigi čia keturiasdešimt kilų medaus, tu bent suvoki, koks bus keitimo santykis? – paskaičiavau mintyse.

- Ir koks?

- Ogi toks, kad tų miltų niekaip į kuprinę nesukiši. Čia kalba eina apie kokius tris – keturis maišus. Kiekvienas po keturiasdešimt kilogramų! Aš palydėti tave ruošiuosi, o ne kupranugariu dirbti!

- Tikrai manai, kad jie keis tokiu geru santykiu? – nusistebėjo ji.

- Spėju. Jeigu Forte nelaikomos bitės, tada tavo medus turėtų būti gerai vertinamas. Cukrų juk kadaise visi išbaigė, jis labai retas.

- O... – nutęsė ji.

- Tavo vietoje keisčiau į ką nors lengvesnio, kas didelę vertę Fortui turi. Gal į kurio nors didesnio kalibro šovinius, nežinau. Manau, jie patys sutvarkys visą reikalą, kad abiem būtų naudinga.

- O ką aš veiksiu su tais didelio kalibro šoviniais? – nesuprato ji.

Trūktelėjau pečiais, nurydamas kandžius žodžius.

Ką ji iš viso čia veikia, būdama tokia protinga?

Toliau pėdinome tylėdami, stengdamiesi nepakliūti visokiems nemiegantiems į akis ir taikiklius. Patyliukais grožėjomės anksčiau gausiai lankomomis vietomis, kurių iškabos sukeldavo keistus sentimentus.

Pavyzdžiui, bankas. Stiprūs sentimentai. Imi plytą, meti į vidų, gailėdamasis, kad nebėra vitrinų, kurios galėtų dužti. Jas išmalė kiti, pajutę kur kas didesnius jausmus šiai vietai. Arba buvęs muziejus – bažnyčia... Niekada nebuvau užsukęs į vidų, kai tapo bažnyčia. O muziejuje buvau. Tik jau nieko nebeprisimenu – senokai tas buvo.

Pakeliui praeiname degėsių plynes – čia kažkada stovėjo dviaukščiai mediniai namai – barakai. Iš dalies – buvęs Biržų  kultūrinis paveldas. Jo niekas nepasigedo, tokio apleisto ir apipuvusio. Kai užėjo šalčiai, visokios gaujos barakus po lentą išnešiojo, o likusias spalių ir gipskartonio krūvas padegė, kad šašlyko išsikeptų.

Kai akiratyje sušmėžavo traukinių stotis, mostelėjau Skirmantei sukti iš kelio ir truputuką pasivaikščioti privačių namų kiemais.

- Galima ir keliu, - paaiškinau. – Bet laukuose, šalia bėgių stovi raudonas plytinis bokštas dar nuo pirmo pasaulinio karo laikų, jeigu ne seniau. Jame mėgsta snaiperiai gūžtas suktis. O štai ten – buvusi metodistų bažnyčia. Su pusapvaliu kupolu virš įėjimo. Ten dabar šioks toks viešnamis. Jeigu kada pasigesi glamonių, ten tave už puskepalį duonos choru pamylės...

Skirmantė juokėsi, braudamasi per išlaužytas tvoras. Jau geriau tegu juokiasi, negu į kelnes krauna. Nėra nieko blogiau, kaip numirti blogos nuotaikos.

Praslinkę metodistų viešnamį, kurį laiką buvome saugūs. Pakeliui pasitaikantys pastatai atrodė menkučiai, rimtesniam gyvenimui mažai tinkami. Beveik visas kvartalas išmiręs, niekam nereikalingas. Ir jokių didesnių įžymybių, išskyrus visokias parduotuvėles. Visos jos išplėštos sulig nagais.

- O čia dabar kas? – staiga išpūtė akis Skirmantė, stabtelėjusi prie vienos tvoros. Už jos, apšiurusioje pievelėje išrikiuotos stovėjo betoninės statulos. Paukščiai, liūtai, kažkas per vidurį tarp šerno ir lokio, lapės, netikras kulkosvaidis ir dar daug panašių, tarpusavyje nesiderinančių dalykų. Vandalai visą tą grožį seniai buvo nudažę visokiomis spalvomis ir aprašinėję savo parašais.

- Šiame name toks vietinis menininkas gyveno, - paaiškinau. – Čia dar ne viskas, anksčiau ten dar viena statula buvo – išsiskėtusi betoninė merga, panaši į pripučiamą lėlę.

- O kur pradingo?

- Durneliai iš pilies nušvilpė ir šalia vienos patrankos piliakalnyje pastatė. 

Skirmantė žiūrėjo į parodytą vietą, niekaip negalėdama įsivaizduoti betoninės moters išskėstomis kojomis.

- O... kam ten iš viso reikėjo tos betoninės moters? – parodė į pievelę.

- Bijau, kad šito niekas nežinojo, išskyrus patį menininką... Eime?

Ji dar kelias akimirkas pakraipė galvą, spoksodama į keistus kūrinius, tada nusekė man iš paskos.

Toliau mūsų laukė kapinės, beveik nepaliestos per visą anarchijos laiką. Tušti vienaaukščiai ir dviaukščiai namai išdaužytais langais. Gyvenimas virė kiek toliau nuo pagrindinio kelio. Kai kur kiemai buvo kruopščiai užbarikaduoti iš visų pusių, iš palėpių langelių kyšojo juodi vamzdžiai. Visados įtariau, kad kai kurie iš tų vamzdžių – tiesiog vamzdžiai. Butaforiniai ginklai, skirti pagąsdinti.

 O netrukus mudu palikome miestą ir jau pėdinome laukais. Netgi Saulė drįso pasirodyti vienu krašteliu, pradžiugindama šiltesniu spinduliu. Skirmantės liežuvis vėl atsirišo, ji ėmė pasakoti apie gyvenimą bičių ūkyje, kaip ten viskas šaunu ir panašiai. Jos optimistiškas požiūris kažkiek erzino, tačiau kartu ir vertė šypsotis – štai, dar ne viskas į šūdo duobę dunda. Dar yra tokių žmogystų kaip ji, matančių kažką šviesiomis spalvomis. Aišku, liūdna, kai tokia optimistė išsiruošia į pesimistinėmis prognozėmis grįstą žygį.

- Ei, Angele, o visgi kur dingo taviškiai? – paklausė ji. – Mačiau nuotraukoje, jų buvo daug.

- Yra. Kažkur.

- Kodėl tu toks piktas, kai paklausiu?

- Nes nenoriu apie juos kalbėti, aišku?

- Gerai, - linktelėjo ji. – Bet tu vis tiek atsimink – aš tau tebesiūlau ateiti gyventi į mūsų ūkį. Gali ir ne šiandien, jei nenori. Kai apsigalvosi.

- Prisiminsiu, - pasakiau. – Tik man neramu, kad su tokia atranka tavo ūkio gali greitai iš viso nelikti.

- Aš atpažįstu gerus žmones, tikrai...

- O aš puikus melagis.

Ji sutrikusi žvilgtelėjo į mane ir prikando lūpą.

- Nori pasakyti, tu mane apgavai?

- Tu čia žmones supranti – tu ir pasakyk.

- Esi pasimetęs, nemokantis parodyti savo nuostabaus vidaus,  žmogus… - pradėjo ji, bet taip ir nebaigė, mano išraišką išvydusi. – Na kas yra?

- Būk gera, daugiau nė žodžio apie mano nuostabų vidų, - urgztelėjau. – Antraip aš užsikišiu ausis ir pradėsiu šaudyti.

- Tau nepatinka, kad aš tave suprantu?

- Klausyk, mergyt, susitarkim taip... Įsivaizduok tu apie mane ką tik nori, bet tiktai TYLIAI, sutarėm?

Ji linktelėjo du kartus.

- Na štai, - nusišypsojau, - dabar mudu tikrai vienas kitą suprantame.

Pusvalanduką buvo tylu ir gera. Skirmantė pažino ir suprato mane, o aš supratau ją. 

Netrukus pasukome nuo pagrindinio plento į žvyrkelį. Kad būtų greičiau, sutrumpinome kelią pro Karvės Olą ir kažkieno sodą. Supratau, kad rudenį bus obuolių, ir gana daug. Aišku, greičiausiai juos išskins kažkas kitas.

Kai pasiekėme sankryžą, Juodojo Forto bokšteliai jau buvo matyti plika akimi, kyšantys virš medžių. 

Kelias, vedantis į jį, buvo kruopščiai prižiūrėtas, iš abiejų pusių maždaug šimto metrų atstumu pašalinti tiek krūmai, tiek medžiai, o bokštelyje tupintis šaulys galėjo kuo puikiausiai stebėti kiekvieną, ateinantį arba išeinantį. 

Kuo labiau artėjome, tuo aiškiau matėme, kokios didelės ir neaprėpiamos šio monstro sienos, nutįsusios į abi puses.

- Kokio gi jis dydžio? – pastulbusi apsidairė Skirmantė.

- Maždaug penkiolikos hektarų teritoriją užima. Idealus kvadratas. Vienos sienos ilgis – maždaug keturi šimtai metrų.

- Iš kur tu tai žinai?

- Matavau, - trūktelėjau pečiais. – Žingsniais.

- Rimtai?

- Taip.

Ji tikriausiai jau būtų išsižiojusi klausti, o kam man prireikė matuoti Forto sienas, tačiau dėmesį patraukė bruzdėjimas prie supirktuvės. Pasirodo, ne mes vieni tokie ankstyvi buvome. Anapus tilto jau derėjosi kažkoks susirietęs seniokas, atbarškėjęs su dvirate tačka, prikrauta vamzdžių. Jis buvo tiek įsijautęs į derybas, kad mus išgirdo tik tuomet, kai pasiekėme tilto vidurį.

Stabtelėjau, kad užsimaukšlinčiau kapišoną ir pastatyčiau apykaklę. Skirmantė stebėjo mano maskavimąsi su nuostaba.

- Ką tu darai?

- Tarkim, - burbtelėjau, - kad man geriau nerodyti savo veido. Šiose vietose mano reputacija itin prasta.

- Tu rimtai? Ką tu jiems padarei, Angele?

- Ne tavo reikalas. Aš į vidų neisiu, palauksiu tavęs aikštelėje. Tau teks viską atlikti pačiai. Juk moki derėtis?

- Moku...

- Štai ir puiku. Aš palauksiu, tu tvarkykis reikalus. Tik žiūrėk, neliesk savo ginklų. Tie vyrukai bokšteliuose jau dabar mus laiko įspraudę į optinius taikiklius, jų pirštai tikrai nesudrebės iškilus reikalui. Štai, imk mano kuprinę.

Ji paėmė, nieko nesuprasdama.

Susirietęs senis nudelbė mudu įtariu žvilgsniu, tada išsišiepė iki ausų ir pamojavo:

- Ė-ė! Graži mergelė pasirodė iš pat ryto! Kartu trauksime namučio?

- Labas rytas, - linktelėjo Skirmantė.

Su seniu bendravęs vyras pažvelgė į ją ir maloniai pasisveikino. Tada pasiūlė palaukti prie suolelio, kur viešnia gali pailsėti po kelionės. Jis tuojau prieis prie jos.

Mane Forto prekeivis nužvelgė patį paskutinį. Akimirką stovėjo sutrikęs, žiūrėdamas tai į mane, tai į Skirmantę, kažką galvodamas. Netgi į bokštelį su snaiperiu pažvairavo, lyg kažko išsigandęs. Sugriežiau dantimis iš pykčio ir žengiau kelis žingsnius atgal. 

Idiotas! Nejaugi jo nemokino, kad negražu taip spoksoti į kapišonais apsidangsčiusius žmones? Kad tam kapišonas ir nuleidžiamas, kad kiltų kuo mažiau problemų?..

Galop prekeivis prisiminė savo pamokas ir susikoncentravo į pokalbį su susirietusiu seniu. Nors retsykiais vis nudelbdavo mane, laukiantį merginos. 

Patyliukais prisižadėjau sau, kad kada nors aš jį tikrai pamokysiu.

3. 

Pranešimas

Kol Skirmantė džiaugėsi apsipirkinėjimo malonumais, mankštinau kojas, skaičiuodamas tilto ilgį ir stebėdamas kelią. Kol kas susirietęs senis buvo vienintelis pašalinis šį rytą, jis ir prislinko prie manęs su tuščia tačka, norėdamas paplepėti.

- Gero ryto, ryto gero... – suburbuliavo, šiepdamas bedantę burną. 

- Sveikas, tėvuk.

- Gražią mergaitę atsivedei. Žmona gal bus?

- Ai, tėvai, kokia ten...

- Che che che... – susyk pralinksmėjo diedas, supratęs, kad su manimi pakalbėti pavyks. Turbūt daugelis jį iš karto pasiųsdavo į neišmatuojamas tolumas. Man irgi norėjosi ten pat jį pasiųsti, tačiau kur mes visi nueitumėm, jeigu tik ten vienas kitą ir siųstumėm?..

- O tu nesakyk, stipri mergaitė, apvalaina, neišdžiūvusi dar, - čiauškėjo senis.

- Bene tavo anūkė, tėvuk?

- Ką? Nee-e, kur ten bus... Maniškiai visi už krosnies dabar guli, šildosi. Jeigu nori, atlėk kada nors, pasisvečiuosi, papasakosim įdomių dalykų!

- Na, jeigu taip sakai...

- Ėgi va, ar žinai, kad Fortą prieš kelis metus bandė tankais pulti? Pasakojo, kad va anoje pusėje su keturiais tankais sienas taranavo, šaudyti bandė. Girdėjai?

- Kažką girdėjau, - burbtelėjau.

- Nieko jiems neišėjo! Niekas nežino kaip, bet dingo tankai kaip į vandenį. O Fortas vis dar stovi. Kaip ta Trakų pilis, kurią kas netingėjo, tas vertė... Jauti? Bet tu nepasididžiuok, užsuk pas mus į svečius. Mes tau dar ne tokių istorijų papasakosim.  Žinau, kas mieste dedasi... Ve, girdėjai, kad užvakar Radvilos buvo išvažiavę į Pasvalį, sakė kažkokį vaistų sandėlį išplėšę, kur nepaliestas liko. Viską žinau, daug istorijų išgirstam, daug galiu paporinti... Ane? Užsuksi?

- Gerai, tėvuk.

Mudu atsisveikinom, jis nutarškėjo su savo tačka ir maišeliu maisto produktų, vis dar bumbėdamas istorijas panosėje. Žinoma, aš pas jį niekada neužsuksiu. Senis net nepasakė, kur gyvena.

O kad Radvilos kažkur išsidanginę  vaistus grobė –  jau įdomu. Čia tie durneliai iš Biržų tvirtovės, kur gyvena kaip Dievo užantyje. Tai jiems dažniausiai Fortas kurą normuoja, kad šunybių pernelyg daug neprikrėstų. Regis, nesužiūrėjo. Radviliūkščiai sukaupė atsargų ir parodė nagus. Į reidus niekas su viena tačka nevažiuoja – trys mažiausiai reikalingos, kad vietinius įbaugintų.

Pažvelgiau į sargybinio bokštelį, kur juodavo šaudymo anga. Snaiperio nesimatė – jis saugiai gulėjo savo vietoje, tamsoje, pats viską tikriausiai matydamas kaip ant delno. Nesusilaikęs parodžiau jam nešvankų gestą. Tikriausiai supras, ką apie jį ir jo giminę galvoju.

Mano laimė, už tai dar nešaudo į žmones.

Skirmantė užtruko beveik valandą, kol viduje tinkamai išnaudojo jai suteiktą kreditą. Procedūra supirktuvėje paprasta – tu atgabeni kažką, jie įvertina ir pasako, už kokią neegzistuojančios valiutos sumą gali įsigyti prekių. Kuro, jeigu jo yra, maisto...

Tada, turėdamas galvoje tą skaičių, eini su darbuotoju į vidų, kur įrengta maža parduotuvėlė. Ten budi du maloniai atrodantys apsauginiai, kurie, iškilus rimtam reikalui, gali padaryti „popa“. Parduotuvėje viskas, ką gali nusipirkti, išdėliota lentynose ir krepšiuose. Duona, batonai, bandelės, miltai... Vytinta, rūkyta mėsa, prieskoniai, daržovės, vaisiai – tačiau visko proto ribose, ne per daugiausiai. Dėl kuro turi atskirai derėtis. Prie kiekvienos prekės užrašyta kaina ta pačia neegzistuojančia valiuta. Kitaip tariant – išėjęs iš supirktuvės tų įsivaizduojamų pinigų jau niekur nebepanaudosi. O jeigu parduodi daugiau, nei nori iš jų pasiimti, tuomet tavo vardą užsirašo į storą knygą. Paprašo sugalvoti slaptažodį, kad niekas kitas tavo vardu neišnaudotų kredito likučio. Taip ir lieka viskas toje knygoje, kol neapsilankai sekantį kartą.  

Kiekvienas šunsnukis, nudobęs bobutę ir pavogęs jos vinčesterį su šovinių dėžute, gali tikėtis sąžiningo kredito supirktuvėje. Kai vieną kartą kažkokia moteriškė šitaip leptelėjo liūdnu balsu, pardavėja sureagavo labai šaltai ir blaiviai:

- Mes tvarkos už Forto sienų nežiūrime, atleiskite. Kuo greičiau tokie žmonės išsišaudys, tuo likusiam pasauliui bus geriau.

Žiauri ta blaivi filosofija. Kita vertus, jeigu Fortas pultų gelbėti visus kiekvienu atveju – argi jis dabar egzistuotų toks, koks yra? Niekas nežino.

Kai mergina išlindo iš bunkerio, net ir sulinkusi po gerokai išsipūtusia kuprine atrodė laiminga. Kurgi nebus – kiekvienos moters svajonė pasiausti po prekybos centrą, ypač dar tada, kai lieka pinigų.

- Nagi? – kinktelėjau galvą.

- Tavo tiesa. Tas vyras mano vardą į knygą užsirašė, kad kitą kartą galėčiau nemokamai apsilankyti. Ir dar paprašė sugalvoti slaptažodį, kurį...

- Gerai, pakaks, - nutraukiau jos džiugų klegesį, kol dar nepapasakojo, koks tai slaptažodis. – Dalinamės svorį, reikia greitai dingti, kol nėra judėjimo.

- - -

Taigi, kaip minėjau – mūsų pasaulį smarkiai susiaurino kuro stygius. Nėra elektros – niekas nepumpuoja naftos. Kadangi nepumpuoja, tai ir į perdirbimo gamyklas neveža. O tos šiuo metu iki dugno išsiurbtos, sausos kaip Sachara. Apie benziną iš viso tyliu – tik istorinis prisiminimas. O štai biodyzeliną Forte pamažu gamina, rapsų laukus pasėję už kelių kilometrų. Niekam to rapso ir nereikia, išskyrus Forto gyventojus. Javų laukus kaipmat nusiaubia vos aptikę, o rapso neliečia. 

Taigi, sustojus automobiliams, liko tik dviračiai. O su tokiu daiktu labai toli nenuvažiuosi. Iki Panevėžio – beveik keturios valandos kelio. Jeigu padangą nuleis – dar ilgiau. Ir baisiausia, kad tu tos padangos taip lengvai nepasikeisi, jeigu kiaura. Niekur jų nelikę, visas sutrynė bevažinėdami. Dabar tik lopytos pasitaiko.

Štai todėl ir naujienų iš plačiojo pasaulio nėra – vieni gandai. Kažkas matė lėktuvą - prieš kelis metus buvo praskridęs. Kitas savo gamybos radiju buvo pagavęs tolimą radijo stotį. Bet kinietiškai niekas čia nesupranta, tai tiek ir naudos. Visi jau susitaikė, kad mūsų pasaulis sumažėjo iki maždaug šimto kilometrų skersmens blyno. Centre visi viską žino, o kuo toliau į pakraštį – tuo labiau žinios gandais virsta. Apie Ameriką seniai niekas nebekalba. Kur jau čia Amerika, jeigu apie Vilnių seniai žinių bebuvo... Kartais atkeliauja gandai, kad ten žmonės kanibalais baigia pavirsti, iki ūkių velniškai toli nuo centro, todėl pats miesto centras – tuščias. Nė gyvos dvasios. Visi, kas nori gyventi, pakraščiuose susitelkė, o tenykščiai ūkiai nagus pasigalando. Spėju – ten tokių Fortų, kaip mūsiškis irgi yra. 

Tačiau visa tai gandai. Nieko tikro. Norint apie sostinę ką nors sužinoti, reikėtų dviračių padangomis apsirūpinti ir minti visą parą. O gal ir ilgiau. O jei nušautų ten nuvykusį – tai tiek ir naudos iš tų žinių.

Todėl niekas ir nerizikuoja.

Po pusvalandžio klajojimo krūmynais, Skirmantė sumurmėjo išgirdusi balsus priekyje. Teko sukti į šalį, kad nesusidurtume su balsų savininkais. Mergiotės klausa buvo daug geresnė už mano - aš nei balsų girdėjau, nei traškesių.

- O kas ten galėtų būti? – paklausė ji tyliai.

- Iš kur man žinoti? Gal vaikigaliai šakas renka, voverę kepti ruošiasi... Arba kokie nors tipai pasalą rengia. Kelias visai netoli.

Ji neramiai apsidairė, sugniaužusi savo „sig sauer“. Pasitaisė kuprinės diržą ir pasivijo mane.

- O jeigu ten iš tiesų pasala?

- Ir ką? Mes juos apeisime.

- Tačiau mes juos išgirdome. O tie, kurie eis keliu, gali ir neišgirsti.

- Visko gali būti, - numykiau, perlipdamas išvartą.

- Bet mes galime juos iššaudyti, ar ne?

- Pala, stop, - atsisukau. – Ką tu dabar čia kliedi su miltų maišu ant kupros? Kad nueisi su savo pistoletu, kuriame vos dešimt šovinių telpa ir tvarką padarysi? 

- Tu man padėtum. Tavo pistoletuose dvidešimt šeši šoviniai. Per abu...

- Iš kur žinai, kad tiek?

Ji sumirksėjo suglumusi.

- Vakar patikrinau.

Man beliko nuryti besiveržiančius keiksmažodžius.

- Manau, mes tikrai padarytumėm gerą darbą, jeigu tuos nevidonus nupiltumėm, - parodė ji į tą pusę, kurią aplenkti bandėme.

- O jeigu jie mus nupils, tada tau nebus net kada paskutine kvaiša pasijusti, - atrėžiau.

- Nenupils. Mes paliksime krovinį čia ir patyliukais prislinksime jiems iš užnugario, kad...

- Kad mes net nežinome, KUR jų užnugaris, bliamba! – vos neužriaumojau jos optimistinį planą išklausęs. – Kilnok kojas, nesvaigusi utopijų!

- Aš manau, padarytumėm tikrai gerą darbą, - neatlyžo Skirmantė. – Kur dingo tavo krikščioniškas teisybės jausmas?

- Ai, nebejuokink...

- Mane tai išgelbėjai!

- Ir jau gailiuosi.

- Meluoji. Tu su manimi permiegoti nori, todėl ir patraukei iš paskos.

Kurį laiką buvo jos viršus, nes aš tiesiog paspringau žodžiais.

- Būtum dar mielesnis, jeigu padėtum sumažinti išgamų skaičių mūsų krašte, - pridėjo. – Nes jeigu jie šiandien nušaus ką nors, tai... tai ir aš jausiuosi kalta, ir tu jausiesi kaltas...

- Čiaupk srėbtuvę, mama tu mija, - sudejavau patyliukais. – Kad aš kur daugiau eičiau su tavimi. Užmiršk tu apie mane savo bičių ūkyje, nes jeigu ten ir daugiau tokių fantazuotojų veisiasi, tai liūdnos jūsų prognozės.

- Iki šiol atsilaikėme, - pasigirdo jos balsas toli už nugaros.

Nustebęs atsisukau ir pamačiau, kad ji jau nusiėmusi nuo pečių kuprinę, slepia ją po šakomis. 

- Ką, rimtai? – apstulbau.

- Jeigu nepadedi, tai sėdėk ir saugok daiktus.

- Dieve aukštielninkas, tikras sušiktas vesternas...

- Aš tuos išgamas rimtai nupilsiu. Mano tėvas policininkas buvo, išmokino mane ginklu naudotis. O tokių išgamų aplink mūsų ūkį žinai, kiek bastėsi, kol tėvai tvarkos nepadarė?

- Ir kur jie dabar, tavo tėvai, ką?

- Ne tavo reikalas! – suburbėjo ji, nuožmiai nužvelgusi. – Nepadedi – sėdėk ir saugok...

- Palauk, blyn, niekur tu į susišaudymus viena neisi. Mieste šeši žiopliai tave ant kapoto pasiguldė, o čia marodierius sugalvojo medžioti!

Bambėdamas ir tūždamas nutėškiau kuprinę ant žemės, net miltai parūko. Atsegiau prie jos šono pritvirtintą ryšulį ir išvyniojau „walther G22“ – seną draugužį, skirtą rimtiems vyrams garbinti. 

- Na matai, - atsiduso ji, - geras visgi tu žmogus, Angele...

Užbaigti nesuspėjo, nes buože trinktelėjau jai į kaktą. O kai parkrito, vartydama akis, skubiai trinktelėjau dar dusyk.

- - -

Atsipeikėjo po pusantros valandos. Baisiausiai susiraukė ir palietė pirštais gumbą, aiktelėdama iš skausmo.

- Debilas, blyy-yn...

- Tas debilas tau išgelbėjo kailį. Antrą kartą, jeigu ne trečią, - sumurmėjau.

Ji nirčiai dėbtelėjo į mane, tada nuleido ranką prie diržo, kur turėjo būti jos ginklas.

- Tavo pistoletą paėmiau, kad nesugalvotum į dar vieną žygį patraukti, - paaiškinau. – Užteks vieną kartą didvyrius vaidinti. Tau laikas eiti namo.

- Vadinasi... – sustenėjo ji, bandydama atsistoti, - tau kitus gelbėti galima, o man – ne?

- Būtent taip.

Skirmantė supykusi purkštelėjo.

- Suprask tu vieną kartą, - atsidusau, – pasaloje tupinčių niekas nepuola. Pasala tam ir yra pasala, kad kažką užkluptų netikėtai. Kaip tu ruošiesi prie jų prieiti, jeigu visi bus sugulę, užsimaskavę ir tylės kaip vandens prisisėmę? Oru skraidysi? Taigi jie tave pirmą išgirs, pirmi supras, kad kažkas artinasi ir pirmi šaudyti pradės. 

Ji kiek patylėjo galvodama, tada palietė savo gumbą dar kartą ir rūgščiai dėbtelėjo į mane.

- O tu negalėjai šito anksčiau paaiškinti, užuot į galvą davęs?

Trūktelėjau pečiais.

- Aš tai tik dabar sugalvojau, - prisipažinau.

Akimirką pasirodė, kad ji šoks ant manęs ir ims žudyti plikomis rankomis. Tačiau netrukus nusiramino, nustojo svaidyti žaibus ir atsiduso.

- Dėkis kuprinę, - parodžiau. – Nešdinamės, kol mūsų kas nors neužklupo. 

Likusią kelio dalį beginklė Skirmantė rūpesčių daugiau nebekėlė, susirūpinusi savo grožiu. Suradusi paplokščią akmenėlį vėsino juo kaktą, vis keikdama mane, tačiau nebandė juo užmušti. Planavau ją palydėti iki aplinkkelio, kurį buvau smulkiai nupasakojęs. Priemiesčio kiemais jau buvome beveik nusigavę iki jo, bet tada pastebėjau keistą dalyką, kokį paskutinį kartą mačiau tiktai prieš Įvykį.

Saulė jau buvo įkopusi į vėlyvą popietę, mūsų kelyje vis daugiau pasitaikydavo žmonių. Tai po vieną, tai poromis, tačiau kol kas nesutikome tokių, nuo kurių būtų tekę gintis. Iki miesto centro gana toli, žmonės pakraščiuose ne tokie aršūs.

O tada Skirmantė staiga timptelėjo mane už rankovės ir parodė į kelkraštį.

- Žiūrėk...

Dirstelėjau ir nustebau – prie elektros stulpo kažkas buvo primontavęs negrabiai išpjautą statybinio kartono lakštą, ant kurio buvo prisegtas... plakatas! Ne ranka pieštas, o aiškiausiai kompiuteriu sumaketuotas, kokybišku spausdintuvu atspausdintas. Kraštuose pamargintas visokiais šventiniais simboliais, nuogomis šokančiomis merginomis ir dargi Biržų pilies vaizdeliu.

Užrašas skelbė:

„Ei visi visi visi!

Balandžio 14 diena (trečedieni) nuo pat ankstivo ryto iki vėlivo vakaro pilies vartai bus ATVIRI!

Visi Biržu giventojai kviečiami į pilies šeimininku organizojama DISKOTEKĄ!

- Įėjimas ir gaivieji gerimai NEMOKAMI! 

- Muzika iki velaus vakaro!

- Ginklai nebus atiminejami! 

- Jokios snukiu kontroles!

Pasirašo: Radviliniai“

- Kas per nesąmonė? – sumurmėjau, skaitydamas vis iš naujo. – Ką čia tie durneliai sugalvojo?

- Ir dar su klaidomis atspausdino, - pastebėjo Skirmantė. 

Sutikusi mano nustebusį žvilgsnį, ji skubiai pasiteisino:

- Aš filologiją studijavau...

- Gerai, - linktelėjau pernelyg nesusidomėjęs. – Bet čia vis tiek kažkas ne taip.

- Kas?

- Ogi tas, kad durneliai iš pilies niekada nieko nemokamai nedarydavo. Ten gi banditai ir padugnės susirinkę, kokia gali būti nemokama diskoteka?! Ir dar su gėrimais…

- Angele, - palietė ji mano ranką, - o tu nemanai, kad žmonės gali keistis? Kad kartais jie... na, tampa tiesiog geresni?

- Baik tu vieną kartą sapnuoti, - numojau. – ŠITIE per visą gyvenimą nieko gero nebuvo padarę. Visa jų aplinka – vergų kalėjimas, blyn! Kokio tu ten sielų nušvitimo tikiesi?

- O jeigu yra taip, kaip aš sakau?

- Nėra.

Ji kietai sučiaupė lūpas ir, regis, supyko.

- Lažinamės? – staiga ištiesė man ranką.

- Dėl ko? Dėl durnelių? Tu net nepažįsti jų.

- Tu irgi nepažįsti. Ir tu truputį paranojikas. Partrenkei mane ant žemės net nežinodamas, kas ten miške buvo. Gal rimtai vaikigaliai laužą kūrė?

- O koks tau skirtumas? Tave miesto vaikigaliai ant kapoto buvo paguldę. Miško vaikigaliai velniai žino ką būtų padarę... Gal pasisveikinę, o gal pilną apkabą suvarę. Eik tu namo ir...

- Tai susilažinkim, ką?  - atsirėmė jinai į stulpą, -  Aš taip seniai diskotekoje buvau, o dabar turiu tavo paranojų klausytis, užuot nuėjusi pasilinksminti. Paliksime krovinį tavo namuose ir pažiūrėsime. Jeigu aš teisi, tu keliausi su manimi į mano ūkį ir pasiliksi ten gyventi.

- O taviškiai tavęs nepasiges?

- Aš planavau užtrukti keturias dienas. Tavo dėka tris jau sutaupiau. Nepasiges.

Žiūrėjau į ją ir negalėjau atsistebėti. Truputį net juokas ėmė iš tokio jos naivumo. Stebėjausi, kaip ji iš viso tiek laiko sugebėjo išgyventi, taip gražiai apie visus ir save galvodama.

- Tavo sumanymas turi baisiai didelį minusą, - pasakiau. – Jeigu tu neteisi, tuomet lažybos netenka prasmės, nes mes abu būsime negyvi.

- Štai ir vėl. Vėl paranojos dozė, blyn! Tavo visas gyvenimas gal toks? Vien juoda ir balta? Per tave aš jau keiktis pradėjau, matai? 

Ji papurtė galvą ir nusisuko. Giliai įkvėpė ir vėl atsisuko:

- Tai lažinamės? 

- Beviltiškas reikalas.

- Nenoriu to girdėti. Nagi, lažinamės! Jeigu mes puikiai pasilinksminsime diskotekoje, tu keliauji gyventi į kaimą. Galėsi ten niurzgėti, saugodamas mus. O jeigu viskas bus taip, kaip tu sakai, tada... bus kaip tu nori.

- O jeigu aš pareikalausiu visų tavo miltų?

Skirmantė sutrikusi sumirksėjo ir ėmė kramtyti lūpą.

- Ką, per daug prašau? – pasišaipiau. – Aš mat turiu gyvenimo būdą keisti, o jai dviejų maišų miltų gaila...

- Gerai, - skubiai sutiko ji. – Tebūnie miltai.

- Rimtai? – ištiesiau jai ranką, ketindamas sutvirtinti lažybas.

Ji sučiupo mano leteną, žiūrėdama kažkaip iššaukiančiai. Taip ir nesupratau – iš tiesų tvirtai jautėsi, ar tik stengėsi neatsilikti.

- Turime laiko iki rytdienos ryto, - pasakiau. – Reikės truputį pasižvalgyti, surinkti informaciją. 

Ji tik atsiduso.

- Kuomet lendi į grobuonies irštvą, geriau viską apie jį sužinoti, ar ne? – mirktelėjau. 

- - -

Radvilinių pateikta naujiena buvo tokia neįprasta, kad patikėti ja man buvo sunku. Daug sunkiau, negu merginai, kuriai visi žmonės galėjo nelauktai pavirsti angeliukais. Ne, žmonės taip nesikeičia. O ypač tie, kurie per pastaruosius septynerius metus traukė tiesiu keliu į moralinį dugną.

Miltus užrakinau savo maisto sandėliuke. Skirmantei sugrąžinau jos pistoletą, tačiau tada pastebėjau problemą - antros dėtuvės savo „sig sauer“ ji neturėjo. Galima sakyti, rimtam konfliktui nepasiruošusi. Su dešimčia šovinių reikia velnišku snaiperiu būti, kad apsigintum nuo tiek pat priešų. O jeigu daugiau puola?

- Manęs dar nė karto nebuvo užpuolę, - pasiteisino ji. – Išskyrus TĄ kartą...

- Tada kam tau iš viso tas ginklas?

- Tie šeši užklupo mane labai netikėtai, - pyktelėjo mergina. – Kitaip būčiau apsigynusi. Patikėk, aš gerai šaudau.

Į tokią jos pasaką nusprendžiau nieko neatsakyti. Atrakinau ginklų spintą ir surinkau visus pistoletus, kuriuos vakar „uždirbau“ ją begelbėdamas. Iš viso jų buvo septyni, trys vienodos markės. Dėtuvių atsirado pakankamai, šovinių taip pat. Atidžiai patikrinęs visus tris, vieną ištiesiau merginai.

- Mažesnio kalibro nei taviškis, tačiau geras.  Trys dėtuvės po dvylika šovinių, dar dvidešimt aštuoni šoviniai atskirai. Jeigu tu iš tiesų gerai šaudai, tuomet čia pakaks nedideliam karui.

- Mes į diskoteką eisime, ar kur?

- Netikiu aš tokiomis diskotekomis, - numykiau. – Tik ne tokioje vietoje. 

- Pastebėjau, kad tau smagiau tikėti karu, žudynėmis ir prievarta. Vyriška kažkaip...

Susierzinęs nieko į tai neatsakiau. 

Pietų metas jau buvo pasibaigęs, reikėjo bent pavakarieniauti prieš iškeliaujant į miestą. Atsigėrėme medumi saldintos kavos, užkandome duonos su vytinta mėsa, tada aš vėl jai paliepiau lukterėti, kol patikrinsiu, kas vyksta lauke.

Užsidaręs spintoje prijungiau raciją prie prailgintos antenos ir pabandžiau susisiekti su „Angelu du“. Kažkur užtrukęs, jis atsiliepė tik iš penkto karto. Skubiai susakiau jam visas paskutines naujienas, stengdamasis kalbėti kur kas tyliau nei vakar. Pasidomėjau reikalais jo pusėje. Regis, mano draugui sekėsi gana neblogai. 

O štai racijos baterija pernelyg nusėdo, ją reikėjo skubiai įkrauti. Negalėjau to padaryti, kol čia svečiavosi Skirmantė. Ji vis dar galvojo, kad didžiausias mano pasiekimas – žibalinis žibintas ir radijas, maitinamas gerai išlaikytomis baterijomis, kurių atsargos turėjo kada nors baigtis.

Kai išėjau iš kambario, ji labai keistai į mane pažiūrėjo. Galbūt liūdnai?..

- Vėl su savimi kalbėjaisi?

- O tu vėl girdėjai? 

- Girdėjau, - linktelėjo. – Tik nieko nesupratau.

- Kitą kartą lauksi už anų durų, - parodžiau į šarvuotą paradinį įėjimą. – Arba dainuosi ką nors, kad aš girdėčiau.

Ji nusišypsojo, tačiau nieko neatsakė.

- Mums laikas į miestą, - tarstelėjau. – Kol dar šviesu.

- - -

Drūto Stasio alaus bare buvo prisirinkę neaiškių žmogystų, tačiau iš tiesų čia buvo saugiau nei bet kur kitur. Virš baro ne veltui kabėjo lentelė su užrašu „Ginkloto konflikto atvieju laimi tik Stasys!“ Kad jis užrašytas su klaidomis, pastebėjo netgi toks beraštis kaip aš.

Barmenas, sugniaužęs didžiuliuose delnuose savo „remingtoną“, tingiai papsėjo pypkutę ir nužiūrinėjo Skirmantę primerktomis akimis. Merginą pastebėjo kiekvienas čia esantis šmikis, bent du iš jų atsisuko paspoksoti įdėmiau.

Gerokai perraugintą alų šioje vietoje ragavo penki vyrai ir dvi moterys. Kelis iš jų jau buvau kažkada sutikęs gatvėję. Ne patys didžiausi šmikiai, bet ir ne angelai. Kiekvieno sąžinėje bent po kelias padorias žmogžudystes. Žinojau, kad vyrukas su purvinai oranžiniu paltu ginkluotas pistoletu. Nežinia, kokios markės – vos dusyk mačiau mojuojantį. Kitas, gerokai pablyškęs ir perkaręs, tikrų tikriausiai nešiojosi ilgą virtuvinį peilį. Apie tikresnį jo arsenalo vaizdą beliko tik pasvajoti – kaip ir apie kitų. Neabejojau tik dėl vieno – mūsų tarpe nebuvo neginkluotų.

Tačiau būtent ginklai mus ir įpareigoja – elgtis labiau apgalvotai, mandagiau, apsvarstyti kiekvieną savo žodį, nebent tu pažįsti savo pašnekovą kaip nuluptą ir gali sau leisti daugiau įžūlumo. Pavyzdžiui, aš pažįstu Drūtą Stasį, jis pažįsta mane. Žinau, kad milžinas šiaip geros širdies, jis verčiau pamirš tą vieną šovinį, nei pradės dėl jo konfliktą. Kurgi tu pradingsi iš šio miesto? Anksčiau ar vėliau vis tiek užsuksi į šitą barą, vadinasi, Stasys uždirbs. Jis visados uždirba.

Linktelėjau vyrams, suburbėdamas pasisveikinimą. Sulaukęs panašių linktelėjimų nusiraminu. Jie čia mėgavosi alumi ir problemos niekam nebuvo reikalingos. O štai Stasys išpūtė dūmą ir mirktelėjo man:

- Likerio?

- Gal, - suabejojau. – Po taurelę, jeigu turi laiko vienam kitam žodeliui.

- Ir panelei  taip pat? Kuo vardu?

- Skirmantė, - šyptelėjo mergina. 

Tada Stasys trumpam persimainė, parodydamas savo gražiąją pusę, linktelėjo jai ir pasakė savo vardą. Ir kad jam be galo malonu susipažinti.

- Na, sakyk, - paragino mane, pildydamas dvi taureles.

- Apie diskoteką girdėjai?

Užuot atsakęs, jis pakišo ranką po stalu, ištraukė sulankstytą popiergalį ir ištiesė man.

- Šitų nesąmonių pilnas miestas. Radviliniai šį rytą išplatino. Buvo ir mano bare pakabinę, nuėmiau.

Išlankstęs pažinau tą patį plakatą, kviečiantį pašokti.

- Kodėl? – paklausė Skirmantė.

- Todėl kad dvokia, panele. Aš savo užeigoje nepakenčiu nešvarių dalykų, o čia akivaizdžiai smirdi!

- Bet tai tik…

Priliečiau jos ranką, nutildydamas. 

- Kas? Tik šokiai? – pabaigė jos mintį Stasys. – Gal ir taip. Gal tik šokiai – dievaži, norėčiau, kad tai būtų tiesa. Galbūt būtų ženklas, kad pasaulis keičiasi į gera. Bet... jis keičiasi labai pamažu, panele. Ir ne be šito pagalbos, - kilstelėjo savo šautuvą.

- Dar ką nors girdėjai? – priverčiau jį sugrįžti prie pirmos temos.

- O taip! – linktelėjo Stasys. – Žmonės patyliukais ruošiasi eiti. Galų gale Radviliniai duoda visą dieną diskotekai įsibėgėti. Gal ir ne iš ryto, bet... Sako, nuo pylimų net kulkosvaidžius pašalino.

- O patys Radviliniai ką?

- Viskas plakate surašyta. Iš ryto vienas čionai užsuko, paprašė, kad leisčiau pakabinti. Nieko smulkiau nepaaiškino. Arba reklamuoti nemoka, arba kažką slepia.

- O gal žinojo, kad juo niekas nepatikės? – įsiterpė Skirmantė.

Stasys trūktelėjo pečiais ir smalsiai sužiuro į ją.

- Klausyk, o čia ne ta pati mergaitė iš medaus fermos, kurią vakar kažkas išgelbėjo nuo penkių „murzinių“? – paklausė manęs.

- Nuo šešių, - pataisiau. – Bliamba, jau visi žino?

- Dėka to šešto, kuriam tas gelbėtojas kulkos pagailėjo, - vyptelėjo Stasys apstulbusiai Skirmantei. – Kaip medus šiemet?

- Ee... neblogai...

- Kai trauksi pro šalį, užsuk čionai, nupirksiu, - mirktelėjo Stasys. – Atsiskaityti galiu alkoholiniais gėrimais ir šaudmenimis. Na, į sveikatą...

Jis užsivertė likerio butelį. Aš ištuštinau stiklelį ir  mirktelėjau iš malonumo. Skirmantė vos nepaspringo saviškiu. Ji atrodė susijaudinusi.

- Tai apie mane jau visi žino?

- Daugmaž. Čia naujienos gana retos, kiekviena smulkmena su pasigardžiavimu išklausoma. Tai kaip ten iš tiesų nutiko?

- Nenoriu apie tai kalbėti!

- Tai kaip ten buvo? – pakartojo Stasys klausimą, žiūrėdamas į mane.

- Pradžia ir man miglota. Ant kapoto buvo ją pasiguldę, bandė pamylėti. Nespėjo.

- Mhu, - linktelėjo barmenas. – Tas šeštas kol numirė, suspėjo suskiesti, kad juos užpuolė daug didesnė gauja. Tik vyrai kulkų skylių per mažai surado. Po vieną kiekvienam, o tam šeštam dvi ne ten, kur reikia. Ką, ranka sudrebėjo?

- Kada nors bandei vienu metu šešis paguldyti? – atsakiau klausimu. – Aš giliai viduje doras krikščionis, žinai... Penkis nupyliau - ėmė sąžinė graužti...

- Tai šeštą palikai sava mirtimi nusibaigti? – prunkštelėjo Stasys. - Prisijuokausi vieną kartą, berneli...

Aš padėjau ant stalo kapšą su šoviniais ir atrišau jį.

- Tai daugiau nieko apie tą diskoteką negirdėjai? – ėmiau rinkti šovinius.

- O tu su mergina į šokius išsiruošei? Patarsiu viena – gerai apsiginkluokite. Be rimto kozirio ten net nesirodykite.

- Aš irgi taip manau, - sumurmėjau.

Skirmantė nutaisė savo firminę keistą išraišką, kurios dar nebuvau perpratęs. Greičiausiai susierzino.

Sumokėjau Stasiui kiek kitokiais šoviniai nei pirmą kartą, nepagailėjau ir viršaus.  Jis liko patenkintas, o mudu netrukus jau traukėme papilkėjusia gatve.

- Kam dar ruošiesi papasakoti apie mano nuotykius? – pasidomėjo Skirmantė.

- Patikėk, jeigu apie tavo nuotykius Stasys žino, tai jau ir visi Biržai žino, - pasakiau.

- Ką, rimtai?..

- Aha.

Iš vakarų pusės link miesto artinosi nykūs debesys, žadantys lietų. Saulė dar vis laikėsi virš horizonto – reikėjo paskubėti, kol dar buvo šviesos.

- Ei, nežiūrėk į žemę, - perspėjau Skirmantę, kuri paniurusi dairėsi po kojomis. – Suspėsi atsidžiaugti savo populiarumu, dabar svarbiau saugiai nusigauti iki bažnyčios. Dairykis akis išpūtusi.

- O ką mes veiksime bažnyčioje?

- Tai ypatinga bažnyčia. Pati pamatysi. 

Iš tiesų nei ji ypatinga buvo, nei ką. Paprasta balta bažnyčia su dviem bokštais, kurios durys vis dar tebebuvo savo vietoje. Žinoma, auksinius ir sidabrinius atributus jau seniai vagys išnešė, beliko skurdi medinė pamaina. Ir dar – šioje vietoje vis dar gyveno kunigėlis, prižiūrintis mažytę tikinčiųjų bendruomenę. Toji bendruomenė taip pat buvo įsikūrusi bažnyčioje. Kartais suskambėdavo varpas iš bokšto, bet jo gaudimas kažkoks prislopęs, gailus baisiausiai atrodydavo. Aišku, čionai atėję pasimelsti žmogeliai jau kadaise nieko nebeaukojo – kunigėlis pats įsigudrino biznį sukti. Kitapus bažnyčios, uždarame kiemelyje stovėjo keli šiltnamiai, kuriuose žėlė kanapės ir tabakas. Kas gi iš miestelėnų nežino įžymiosios „baltosios tabokos“? Baltoji todėl, kad pati bažnyčia balta. Daugiau ir nereikia žinoti.

Iš visų jėgų pabeldžiau į masyvias paradines duris. Skirmantė tuo tarpu susidomėjusi skaitė įrašus metalinėje lentelėje, įmūrytoje į sieną. 

Kunigėlis pasirodė tik po geros minutės, kai pabeldžiau dar dusyk. Atšovė sklendę, vos vos pravėrė duris ir iškišo vamzdį.

- Ko tau reikia, sūnau mano?

- Leisk, juokdary tu, - pasakiau. – Man tavo varpinės reikia. Nebijok, neišnešiu.

- A, čia tu... Kas ten dar su tavimi?

- Nekalta mergelė, blyn. Ar aš kada nors buvau atvedęs tau netinkamų žmonių?

Vamzdis pradingo, durys vėl užsidarė, kad atsivertų plačiai.

Prieš mane nosį šluostėsi gal devyniolikos – dvidešimties metų vaikis su sutana ir šautuvu rankose. Jis žvitriai apsidairė po savo teritoriją ir mostelėjo mums:

- Greičiau į vidų, nestovėsiu aš čia kaip varnų baidyklė. Kas per mergelė, žmogau?

- Susipažink, čia Skirmantė. Naujokė mieste. O čia mūsų miesto kunigas Jurgis, mergyt. Dievo tarnas.

- Amen, - nusišluostė nosį Jurgis. – Ar tik ne ta pati, kuriai vakar aštuoni „murziniai“ ant kapoto sijoną užversti bandė?

- Šeši jie ten buvo! – pasipiktino Skirmantė. – Ė, baikit vieną kartą tą mano nuotykį linksniuoti, ką?

- Tai kad dar net nepradėjom, - trūktelėjo pečiais Jurgis. – Mieste ir taip naujienų maža. Dabar tik dvi meganaujienas turime – diskanas piliakalnyje ir kažkokia mergaitė iš medaus fermos, išgelbėta daug didesnės gaujos, kurios pavadinimo niekas nežino. Kaip supranti, kalbų čia mažiausiai savaitei...

Skirmantė sudejavo ir atsirėmė į sieną, varstydama mus nuožmiu žvilgsniu.

- Tai kaip ten iš tiesų buvo?

- Ne jūsų reikalas, - bedė pirštu į tarpą tarp mudviejų mergina. – Nebenoriu nieko girdėti apie tą nelemtą kapotą ir penkis, šešis arba aštuonis „murzinius“, aišku?

Jurgis kilstelėjo antakius iš nuostabos, maloniai nusišypsojo ir tuojau pat linktelėjo.

- Aiškiau nebūna! 

Tada žvilgtelėjo į mane, užsimetęs šautuvą ant sprando:

- Į varpinę norėjai?

- Aha, - prisiminiau. – Kol šviesu, reikia užlipti.

- Tai kelią žinai. O gal tabokos pirksi? Turiu keletą kilų paruošęs, šviežutėlė, kanapėmis įdaryta, linksminanti iki širdies gelmių...

- Pasikalbėsime kai grįšiu, Jurgi. Beje, tu gal dieną žiūrėjai, kas anapus griovio dedasi?

- Žiūrėjau, - linktelėjo kunigas. – Daugiausiai įprasti dalykai. Vergus varinėjo iš kampo į kampą, daržus tvoromis papildomomis aptvėrė. Turbūt tam, kad svečiai neišmindžiotų. O daugiau nieko gero.

- Žiūroną paskolinsi?

- Prie durų kabo.

- Ačiū, Jurgi. Garbė tau ir Jėzui Kristui.

- Per amžius... Neužmiršk pakabinti, kai nulipsi. Ei, o mergina su tavimi? Gal pasiliksi, panele? Galiu tau viską čia parodyti, turime nuostabią paveikslų kolekciją, senovinę tokią. O dar tabokos turiu pačios nuostabiausios. Rūkai, ką? Esi girdėjusi apie žymiąją Biržų „baltąją taboką“? Ją šioje vietoje gamina, žinok!

- Bažnyčioje?..

- O kur daugiau atgaivą kūnui ir sielai gaminti, jei ne bažnyčioje?! – pasipiktinęs šūktelėjo Jurgis.

- Aš gal į varpinę lipsiu, - sumurmėjo Skirmantė.

- Jeigu nerūkote, galiu silpnesnės sumaišyti! – šūktelėjo iš paskos kunigas. – Kai priprasite, parduosiu ir stipresnės!

Iš varpinės atsivėrė gana plati miesto panorama. Aišku, iki septynaukščio pastato toli, bet iš šios vietos matėsi dalis pilies teritorijos, griovys ir tiltas. Žiūronai pritraukė ir dvikojes skruzdes, ropojusias kieme.

Kaip Jurgis ir sakė – Radviliniai papildomai aptvėrė daržus ir nuėmė nuo pylimų kulkosvaidžius. Bent jau pačius viršutinius. Šiek tiek mačiau, kad ant vidinių pylimo šlaitų stūkso mažiausiai du bokšteliai, kuriuose budėjo po žmogų.

Vergai rinko šiukšles nuo pievos priešais tvirtovę, statė pastoges nuo lietaus. Keli vyrai vyniojo kabelius, pirštais rodydami vienas į kitą. Kažkoks idiliškas vaizdelis, galėtum patikėti, kad jie rimtai diskotekai ruošiasi.

Nuleidau žiūroną ir susimąsčiau.

Kažkas juk turėjo paskatinti juos sugalvoti tokį dalyką. Kažkokia nauda turėjo būti. Negi jie iš tiesų švaistė savo jėgas labdarai? Niekaip negalėjau tuo patikėti.

- Galiu? – ištiesė ranką į žiūronus Skirmantė. 

Daviau ir jai pažiūrėti. 

- Ką jie ten vynioja? Bene laidus?

- Diskotekai reikia muzikos ir padorių garsintuvų. Logiška, kad visa tai reikalauja elektros.

- Pala, jie turi elektrą? – apstulbo ji.

- O kaipgi. Kitapus tvirtovės, ant pylimo stovi dvi vėjo jėgainės. Tik iš čia nesimato.

Kol ji smalsiai stebeilijosi į būsimą šokių vietą, sugalvojau bent kelis netinkamus scenarijus.

Pats realiausias atrodė taip - jie tai daro, norėdami pigiai įsigyti vergų. Žmonės patys ateina, šoka, linksminasi. Belieka uždaryti vartus ir visus susemti. Klausimas – kam tada palikti ginklus? Juk kils tokios peštynės, kad rizika išaugs dešimteriopai. Tačiau galbūt šioje vietoje yra kažkas, ko nežinau? Gal jie turi kozirį, kurį išvydę visi patys numes ginklus ir pasiduos į vergiją?

Kai pasakiau savo mintis merginai, ši nuleido žiūroną ir rūgščiai dėbtelėjo į mane.

- Turiu geresnę mintį – jie tiesiog nori pasilinksminti.

- Savaime suprantama, - pritariau.

- Turiu galvoje šokius.

- Žinau. Bet jie greičiausiai ne. O meluodama sau dviejų maišų miltų neatsiloši. Todėl padėk man numatyti atsarginį išėjimą iš tos vietos, jeigu prasidėtų blogi dalykai. Tarkim, mes ten nueiname apie dešimtą valandą, drauge su būreliu paranojiškai nusiteikusių kitų svečių. Mes geriame, linksminamės, smagiai sau šokame, tralialia... Jeigu tai būtų spąstai, kada jie turėtų užsitrenkti, kaip manai?

- Turėtų būti aiškus ženklas, - gūžtelėjo pečiais Skirmantė. – Arba tikslus laikas.

- Laikas iškrenta, jie juk nežino, kada tiksliai susirinks daugiausiai žmonių.

- Vadinasi, turi būti kažkoks sutartinis ženklas, kurį suprastų tik savi. 

- Neblogai mąstai. Kas jį turėtų duoti?

- Turbūt jų vadas, ar ne?

- Turbūt, - linktelėjau.  – Tačiau mažai tikėtina. Radviliniams vadovauja toks Ernestas – šlykštus, gudrus bjaurybė, turintis smegenų, bet labai nemėgstantis rizikuoti. Tai netgi išduoda jo ginkluotė. Kiek teko matyti, jis dažniausiai naudoja pistoletą su duslintuvu. Arba labai rimtai atrodantį arbaletą. Žodžiu – triukšmo nepakenčia. Jeigu į duobę įmestumėm du šimtus klastingų gyvačių ir tą tipą, lažinčiausi už jį. Žodžio nesilaiko, todėl pastaruoju metu niekas net nebetiki jo pažadais. Manau, jis visų šokių metu lindės kažkur pilyje, saugomas savo galvažudžių ir stebės viską iš saugaus atstumo.

- Vadinasi, kieme bus jo patikėtinis, kurį ir reikės iššifruoti? – paklausė mergina.

- O tu turi gerą galvą, - nusišypsojau. – Net nuostabu, ar ne?

- Na, tu man davei užduotį... – ji išplėtė akis ir staiga stuktelėjo man į krūtinę abiem kumštukais, ūmai užsiplieksdama. – Bliamba, aš per tave jau ir galvoti pradėjau kaip kokia kraugerė! Tu žinai, kad darai žmonėms labai blogą įtaką?!

- Nuo kada galvoti apie savo saugumą blogai?

- Aš nenoriu klausytis! Žmonės gali būti ne vien blogi! Jie visada turi savo širdyje kažką gero!

Nieko jai neatsakiau, bet labai užsinorėjau išmesti iš varpinės.

Atsidusęs atėmiau žiūronus ir ėmiau patyliukais studijuoti šlaitą, skyrusį tvirtovę nuo ežero. Tame šlaite buvo išgrauža, kažkada per ją vedė takas. Dabar ten stovėjo trijų metrų aukščio tvora, kurioje vos matėsi mažos durelės. Greičiausiai pakankamai stiprios. Velnias, toji vieta beveik neturėjo silpnų vietų. Tai atrodo labai logiška – juk Radviliniai laikė vergus. Jie privalėjo susidurti su bandymais pasprukti ir imtis visų įmanomų priemonių. Jie tam turėjo daugiau kaip šešerius metus.

- Ta vieta - idealūs spąstai, - pasakiau.

- Man atrodo, tu tiesiog nori mane išgąsdinti, kad aš atsisakyčiau lažybų ir pralaimėčiau tau du maišus miltų.

- Skamba kaip neblogas planas, - šyptelėjau. – Žinai, kas keista? Kai aš sakau, kad mes galime netekti gyvybių, tu mane apšauki paranojiku, O kai tau gresia netekti dviejų maišų miltų, pati imi visai neblogai mąstyti. Tu kažkokia... neteisingai sukalibruota.

- Tai nesusiję su miltais!

- Ne?..

- Ne! Tai pasitikėjimo žmonėmis klausimas! Kai aš iškėliau koją iš ūkio, tik tai ir temačiau – visi laiko rankas ant pistoletų rankenų, visi įtarūs, visi pikti. Ir kiekvienas pasiruošęs užpulti, nužudyti, išprievartauti, apiplėšti... Kiek galima?!

- Tai, kad tu apie pasaulį galvoji kitaip, jo nepakeis. Pavyzdžiui, Erikas visados išliks šunsnukis, nepaisant to, kad galbūt netolimoje ateityje tu turėsi progą jam pasakyti lygiai tą patį, ką man sakai. Jis šunsnukis todėl, kad jam tai patinka. Ir ne pasaulis jį padarė tokiu. Tai mamytė su tėveliu pasistengė, o užaugęs Erikutis pasistengė su visais Biržais. Jeigu mes turėtumėm policiją ir teisėtvarką, jis dabar dienas leistų cypėje!

Ji sunkiai atsiduso, kramtydama lūpą. Atrodė, tuoj pravirks.

- Tai... tai ne dėl to, kad jis greičiausiai iš tiesų blogas, - išspaudė. – Jau pradedu nebesuprasti, ką pati sakau. Supranti, aš noriu bent kartą pamatyti kažką gero žmonėse. Na, nors mažytį gėrio proveržį! Bent iš tavęs, po velnių! Aš jau pavargau nuo to, kad mane supa vien agresija ir pyktis...

- Skirmante, - kreipiausi į ją labai rimtai. – Aš ir esu, po velnių, tau geras. Geras kaip angelas! Aš, bliamba, sėdžiu šitoje varpinėje ne todėl, kad man labai čia faina - stengiuosi apsaugoti tavo rytdienos šokius, aišku? Kad rytoj tu būtum pasilinksminusi ir dar laimingesnė. Ble, aš net savo žmonai tokių cirkų nedariau, kokius tau organizuoju!

- Tikrai?.. – nusišluostė jinai ašarą. Netgi nusišypsojo.

- Prisiekiu. Va, jau sutemti baigia, o aš dar be idėjos... Būk gera mergaitė – nulipk žemyn ir pasakyk Jurgiui, kad padarytų kokio lengvo mišinuko šiam vakarui. O aš dar pasižvalgysiu, pagalvosiu.

- Gerai, - linktelėjo nusiraminusi mergina. – Jau einu.

Nusisukau ir priglaudžiau prie akių žiūronus, patyliukais sugrieždamas dantimis.

Tvirtovė vis dar atrodė neįveikiama nei iš išorės, nei iš vidaus. O minčių, lyg tyčia, nebuvo.

4. 

Šokiai

Prisikimšęs pypkutę „baltosios tabokos“ pabandžiau surasti patogią vietelę savo kambaryje. Fotelis neatrodė itin patogus – per žemas, sukietėjusiu atlošu, išvarginančiu nugarą. Sofa irgi neįtiko – per daug joje vietos. Gal ant kilimo?..

Bet man reikėjo patogumo. Ant kilimo galėjau nebent atsigulti, o tu pabandyk užsirūkyti pypkę gulėdamas. Dargi racijos baterija baigė išsekti. Žinojau, kad sekančiam ryšio seansui jos greičiausiai nebeužteks.

Dirstelėjau į Skirmantę, kuri lėtai kramtė gabalėlį mėsos, užsiėmusi mąstymu. Merginos kaktoje geltonavo mano „walther G22“ buožės įspaudas, tačiau ji nebekreipė į tai dėmesio. Atrodo, net pamiršo šį dienos įvykį. Žiūrėjau į ją, bandydamas įvertinti jos pavojingumą man ir sau pačiai. Žiūrėjau ir niekaip negalėjau suprasti.

Šita keistuolė retsykiais imdavo prieštarauti pati sau. Tai ji norėdavo pamatyti gėrį aplink save, tai sugalvodavo eiti žmonių šaudyti, kad šie kitų nenušautų. O paskui vėl iš pradžių. Kartais atrodo, kad saulė ne vien mikroschemas iškepė - kai kam dar ir smegenis pačirškino.

Ir visgi niekaip nesupratau, KIEK iš tiesų ji pavojinga. Jeigu spręsti pagal visus su ja patirtus nuotykius, tada ji – nesusipratęs vaikas tarp vilkų. Tačiau kartais ji imdavo kalbėti taip ryžtingai, lyg pajėgtų kalnus nuversti. Maža to – aš ja beveik patikėdavau.

Kažkoks gamtos nesusipratimas...

- Pasiimk savo ginklus ir svarbiausius daiktus, - apsisprendžiau, brukdamas pypkę į kišenę. – Šiąnakt mes čia nemiegosime.

Ji išvertė akis iš nuostabos ir vos nepaspringo kąsniu.

- Ne?.. O tai... kur tada nakvosim?

- Geresnėje vietoje.

- Bet lauke jau tamsu, - suabejojo ji. – Gal geriau likime?

- Ne, nė velnio... Aš jau antrą vakarą esu priverstas atsisakyti tam tikrų patogumų. Tavo dėka. Manau, tu pakankamai patikima, kad galėtum pamatyti dar keletą mano paslapčių. Bet iš anksto perspėju – jos turi labai didelę kainą.

- Tu nori didesnio užmokesčio?..

- Tai ne toks užmokestis, kurį pajėgtum įsivaizduoti. Sek paskui mane.

Ji skubiai pastvėrė savo kuprinę bei pistoletą. Atrakinęs savo miegamojo duris, praleidau ją į vidų. Skirmantė kiek pažvairavo į mane, nesuprasdama, kodėl turi eiti į tuščią kambarį.

Įleidęs ją vėl užrakinau duris, prieš tai įsitikinęs, kad visos žibalinės lempos ir žvakės užgesintos. Vienintelė lempa dabar buvo mano rankose. Ištiesiau ją merginai.

- Čia juk uždaras kambarys, - burbtelėjo ji.

- Tikrai? Sek paskui mane.

Numečiau savo daiktus ant grindų ir vikriai palindau po lova. Prisitraukiau kuprinę, pastūmiau medinį dangtį sienoje ir nusiridenau į kitą angos pusę. Čia buvo nedidelis kambarėlis minkštai apmuštomis sienomis. Iš jo vedė vienos durys, taip pat storai apkaltos minkšta medžiaga. Šalia liuko buvo apdėtas elektrinis žibintas. Įjungiau jį.

- Užgesink savo žibintą ir lįsk čionai! – pašaukiau Skirmantę pasilenkęs. Lova buvo prisukta prie grindų varžtais, nepajudinama. O liukas sumontuotas taip, kad matytųsi tik iš palovio. Ir tik tada, kai atvertas.

- Bet gi po lova nėra tiek vietos! – išgirdau jos balsą.

- Liaukis ginčytis ir lįsk!

Netrukus pamačiau ją pasilenkiančią.

- Oho! – nustebo mergina. – Kaip įdomiai...

Ji pastūmė man savo kuprinę, tada vikriai persirito grindimis į šią pusę. Atsistojusi apsidairė.

- Elektrinė lempa? – nustebo, išvydusi ryškiai plieskiančius diodus.

- Kaip matai. Dabar mums reikės elgtis labai tyliai, - pasakiau. – Ypatingai tyliai. Prieš atidarydamas duris norėčiau, kad JAU tylėtum kaip vandens prisisėmusi. Ir labai atidžiai žiūrėtum, kur mosuoji žibintu arba kur statai kojas. Reikalas paprastas – mes išeisime į koridorių, kurio visos sienos užminuotos. Sprogmenys detonuoja, kai jutiklis užfiksuoja penkiasdešimties decibelų triukšmą. Pastatas nuo to nesugriūtų. Sprogmenys sumontuoti kartu su vinių užtaisais, kurie yra kryptiniai. Žodžiu, jeigu pradėsi ten triukšmauti, tai po akimirkos turėsi tiek skylių, kad prancūziški sūriai tau nuoširdžiai pavydės.

- Palauk! – išsigando Skirmantė. – O... o penkiasdešimt decibelų – čia daug?

- Nežinau, - sumelavau. – Bet turbūt garsiau nei žingsniai, antraip aš čia nevaikščiočiau. Eisime po vieną. Aš pirmas, tu antra, kai gale atrakinsiu duris.

- Gerai...

- O gal tu nori pirma? – pasiūliau.

Skirmantė pažvelgė man į akis, išsigandusi kaip kiškis. Papurtė galvą:

- Ne... nemanau.

- Tikrai? Ten juk pavojinga, nežinoma teritorija. Tave kartais tokios traukia. Kodėl dabar nenori?

- Manau, dabar ne metas tokiems juokeliams! – sušnabždėjo ji.

- Supratau. Saugiau miške pasislėpusius banditus medžioti, nei tarp minų vaikščioti... Ką gi – atidarau duris. Trys, du, vienas – tylime.

Žinoma, jos buvo neužrakintos. Koks tikslas rakinti duris, kurias belaužiant galima sužadinti spąstus? Tik užtaisai nueis velniui ant uodegos. Vinys susmigs į duris, geriausiu atveju kelias skyles pramuš, sužeisdamos kažką. Sumanymas buvo visai ne toks. Netikėti svečiai turi lengvai įeiti vidun, šnekučiuodamiesi ir juokdamiesi iš mano paranojos bei kvailumo. Arba garsiai trepsėdami. Bum – ir keli šimtai vinių choru atlekia į nustebusias marmūzes. Dievaži, nepavydžiu aš tokiems būsimiems nuotykių ieškotojams...

Pats koridorius buvo siauras, dešimties žingsnių ilgio. Sienos apmuštos juoda plėvele, grindys betoninės, baltai nuteptos. Kažkada šioje vietoje buvo gretimo buto svetainė ir holas, sujungti durų anga. Man beliko abi patalpas paversti į koridorių, likusį vaizdą nuo žiūrovų uždengiant medžio drožlių plokštėmis.

Kitame gale durys šarvuotos, rakinamos dviem spynomis ir didžiule sklende. Jeigu tyliai iki jų ir nueisi, tada belsdamas į jas galą tikrai gausi. Firma garantuoja.

Ramiu žingsniu pasiekiau kitą pusę, uždegiau mažą lempelę ir atrakinau duris, stengdamasis netarškinti raktais. Vyrius kruopščiai tepiau kas dvi savaites, jie net necyptelėjo. Plačiai atvėriau ir mostelėjau Skirmantei, akies krašteliu pažvelgdamas į mygtuką, kuris įjungdavo arba išjungdavo garso jutiklius.

Sistema buvo išjungta ir neveikė. Ji visados neveikdavo, kai manęs nebūdavo namuose. Seniau, su Raimondu aptarinėdami įvairias spąstų rūšis, sutarėme, kad nuolat veikiančios minos pernelyg pavojingos. Gali pats susprogti, netyčia paslydęs. 

Skirmantei nieko neketinau sakyti. Ji buvo svečias, o svečiams tereikėjo žinoti, kad viskas čia mirtinai pavojinga ir be šeimininko vaikščioti nesaugu. Tai dėl jų sutepti visi tie durų vyriai, kad labiau įtikintų. Tegu galvoja, kad viskas labai rimta. Kai kuriuos dalykus visados verta pasilikti tik sau - kas žino, kas mudviem rytoj nutiks?

Mergina atsargiai perėjo į mano pusę, ištiesusi žibintą tiesiai prieš save. Kai uždariau duris, virpėdama atsiduso ir klausiamai pažvelgė.  Parodžiau jai, kad eitų toliau nuo šios vietos. Užrakinau duris ir įjungiau garso jutiklius - kelias už mūsų ką tik pavirto pačiais tikriausiais spąstais.

Pilkoje kambarėlio sienoje žiojėjo beveik taisyklinga anga į kitą patalpą. Buvo ir užrakintos durys, kurias atidaręs galėjai pamatyti nemaloniai tuščią laiptinės šachtą. Daugiau čia nieko nebuvo.

Skirmantė laukė manęs kambarėlyje, bandydama sugalvoti, kur toliau eiti.

- Jau gali kalbėti, - pasakiau. – Mums čia.

- Dieve šventas, ar tu vienas sukūrei šitą labirintą?

- Ne. Tada, kai čia viską tvarkėme, mūsų buvo gal dvidešimt. Aštuoni saugojo, visi kiti dirbo. Pasikeisdami.

- Ar jie gyvena ten, kur mes einame?

- Ne... Jau nebe.

- Kas jiems nutiko?

- Išėjo, - burbtelėjau, nenorėdamas apie tai kalbėti.

- Kaip tai? Surado geresnę vietą?

- Galima ir taip sakyti.

Ji daugiau nebeklausinėjo, tikriausiai išgirdusi susierzinimą mano balse.

Atplėšiau dar vieną, nuo lubų beveik neišsiskiriantį liuką ir išlanksčiau laiptus.

- Eik pirma, tik nenutolk pernelyg toli, - paliepiau. - Bus dar vieni spąstai.

Minėti spąstai buvo labai aiškiai pažymėti raudonais dažais ant dar vienų užrakintų durų.

„Nedaužyti – užminuota!“ – skelbė išpurkštas užrašas, kurį apšviečiau savo lempa. Atsirinkau reikiamus raktus ir atrakinau duris.

- Aš jau pamiršau, kiek mums už nugarų liko tokių užrakintų durų, - sumurmėjo Skirmantė.

- Ir gerai. Jeigu rytoj pakliūsi į nelaisvę ir būsi tardoma, negalėsi tiksliai papasakoti.

- Kodėl tu... – pradėjo ji, bet staiga susičiaupė, lyg supratusi, kokį atsakymą gaus.

- Todėl... – linktelėjau ir atvėriau duris. Už jų buvo metalinės kopėčios, vedančios tiesiai į septintą aukštą. – Lipk. Viršuje nebėra sprogmenų, gali nieko nebijoti.

Užlipę kopėčiomis atsidūrėme dar vienoje mažoje patalpoje, iš kurios vedė dar vienos šarvuotos durys. Nuo kitų jos skyrėsi tik tuo, kad turėjo kvadratinę angą, uždengtą storo metalo plokšte. 

- Dar vienos?! – apstulbo mergina, atsiremdama į sieną. – Dieve, ne slėptuvė, o kažkoks fortas!

- Beveik atspėjai, - sumurmėjau rinkdamas tinkamus raktus. – Šios paskutinės. Už jų – normali, gyvenimui tinkama slėptuvė.

- Ta, kurioje buvome, irgi atrodė labai šauni.

- Tikrai?.. Vualia – užeik, mieloji. Štai, uždegsiu šviesą, kad matytum kelią.

Įsižiebus ryškioms lempoms, Skirmantė nejučia nuleido žibintą, kurio šviesa dabar atrodė pernelyg menka. Jos apatinė lūpa atvipo, kai išvydo ne kiekvienam mirtingajam skirtą vaizdą.

Šioje slėptuvėje, kaip ir pirmojoje, langai buvo uždangstyti, tačiau  čia viskas buvo padaryta taip, kad jų neliko net žymės – visos sienos lygiai iškaltos dailylentėmis. Ant grindų – prabangus parketas, minkšti, kruopščiai prižiūrėti kilimai, ant kurių jau dabar galėjai griūti ir užmigti, jeigu tingėjai šliaužti iki lovos.

Iš karto už trumpos sienos su rūbų kabykla atsivėrė milžiniškos svetainės su baru ir virtuve už baro vaizdas. Šviesos žibėjo lygiais tarpais įsodintos į pakabinamas lubas, galingi diodai plieskė negailėdami. 

Svetainėje akį džiugino masyvių, oda apvilktų, prabangių baldų komplektas. Šalia keramika dengto stalelio  – žmogaus ūgio iš metalo nukaldinta kilnojamas šviestuvas, nuolankiai nusvarinęs žiedlapius su lempomis žemyn. Palei sieną – dvi spintos stiklinėmis durimis, viena rakinama, skirta ginklams susidėti. Ant žemos spintelės – televizorius ir vaizdo grotuvas, šalia kurio sukrauta plokštelių krūva. Keliose ilgose lentynose – knygos laisvalaikiui.

Virtuvė taip pat įrengta moderniai, tik dujinės viryklės nėra. Nebuvo ir elektrinės – tokia visus akumuliatorius iškrautų per kelias minutes. Užtai stovėjo stilinga krosnelė su žiedais puodams padėti. Malkos buvo sukrautos palei galinę virtuvės sieną, trečdalį buvau jau sukūrenęs. Kaminas šiai sistemai buvo įrengtas su dirbtine trauka ir keliais išėjimais, kad užkūrus kuo labiau išsklaidytų dūmus. Sausos malkos, ypač lapuočių medžių, gerai įsidegusios dūmija menkai. Be to, aš krosnelę paprastai užkurdavau naktį, kuomet dūmus galėjai pastebėti tik mėnulio fone. Tačiau tokios progos, kad kažkas galėtų pažvelgti į mėnulį, kybantį virš septynaukščio stogo, turėjo būti gana retos. Ne visos naktys giedros, ne visada mėnulis būna ten, kur turėtų būti, kad mane demaskuotų.

- Ir tu čia gyveni vienas? – neketino patikėti savo akimis mergina.

- Šiuo metu turiu viešnią, - pasakiau linksmai.

- Bet čia TIEK vietos! Rimtai – kur dingo visi tavo draugai? Netikiu, kad kažkur būtų suradę geriau, NETIKIU! Juk čia... Dieve, čia juk visi baldai prabangūs!

- Manai, po Įvykio buvo sunku gauti gerų baldų? Prabangos prekės buvo bene vienintelės, kurių egzistavimą daugelis buvo trumpam pamiršę. Pilni prekybos centrai daiktų, kuriems arba reikėjo elektros, arba transporto pervežimui. Mes tiesiog laiku tuo pasirūpinome.

- O elektra iš kur?

- Yra akumuliatorių blokas, kurį dieną įkrauna saulės baterijos ant stogo. Dar yra avarinis generatorius, varomas dyzeliu. Bet dabar su dyzeliu problemos, tai nejudinu jo. Būk gera, nusiauk batus ir nusivilk purvinus rūbus. Čia visur švaru, nenorėčiau vėl užsiimti valymo darbais. Aš nusikalęs.

Kol mergina movėsi batus ir kabino savo lietpaltį, nuėjau už baro ir paėmiau įkrautą racijos bateriją. Senąją įstačiau į kroviklį. Dieną, kai atsiras šviesos, ją įkraus per kelias valandas. Čia viskas taip veikia – kuomet nėra šeimininko, visa įranga kaupia energiją, kad vakare nudžiugintų savo sugebėjimais.

Skirmantė tipeno minkštu kilimu, gėrėdamasi naujais pojūčiais.

Užgesinau kai kurias šviesas, palikdamas minimalų apšvietimą – tik ten, kur labiausiai reikėjo.

- Kaip faina! – krykštavo mergina, raitydamasi odiniame fotelyje. 

- Eime, parodysiu tau pagrindinius dalykus, - pakviečiau ją, paslėpęs raciją. – Šiąnakt miegosi štai už šių durų. Tavo miegamasis. 

Kai ji prisiartino, stumtelėjau duris.

Miegamasis, kaip ir svetainė, nenusileido savo prabangumu. Patogi lova, aukščiausios kokybės čiužinys, padorus veidrodis ant sienos... Mano žmonos veidrodis, kurį ji taip mėgo. Kuri moteris nemėgsta puoštis?

- Dvigulė lova man vienai? – apsidžiaugė ji.

- Taip ir maniau, kad čia bus tavo svajonė. Patalai spintoje, plastikiniuose maišuose. Štai toje spintoje rasi šiltas šlepetes ir chalatus. Išsirinksi, kuris labiausiai patiks. Ten pat ir rankšluosčiai. Kas dar?...

Susimąstęs apsidairiau, tačiau nieko padoresnio neprisiminiau. Ką dar normalios moterys miegamuosiuose daro?

- Tiek to, pati apsiuostysi, jeigu ko trūks. Eime čionai. Matai, durys?

Parodžiau jai į sekančias duris, beveik niekuo nesiskiriančias nuo jos miegamojo durų.

- Čia tau negalima. Užrakinta ir tegu taip lieka. Anos durys – tai mano miegamasis. O štai čia – tualetas ir dušas. 

- Ką? VEIKIANTIS dušas? – nepatikėjo ji.

- Taip ir maniau, kad čia bus tavo antroji svajonė...

- Bet kaip? Iš kur vanduo?

- Ant stogo yra sumontuota lietaus vandens surinkimo sistema ir rezervuaras. Šiaip tų dalykų nesimato iš apačios. Nesimatytų netgi užlipus ant gretimų penkiaaukščių stogų. Prieš kelias dienas tikrinau, rezervuaras beveik pilnas. Gali taškytis kiek nori. Šilto vandens irgi turėtų šiek tiek būti, bet karšto greičiausiai nebus -  šiandien saulė beveik nešvietė.

- Rojus žemėje! – sukrykštavo ji.

Liūdnai šyptelėjau, praverdamas vonios kambario duris.

- Gal ir taip. Čia yra indų ir skalbimo miltelių. Jeigu nori, gali išsiskalbti rūbus. Vėliau užkursiu krosnį, galėsi išsidžiovinti. Tik lygintuvo nepažadu – per daug energijos vartoja.

- Tikrai? Galiu dabar į dušą?

- Jauskis kaip namie. Tik vėl pakartosiu taisykles – jokių žviegimų ir beldimosi į sienas. Nelendi prie išėjimo durų ir sandėlio durų. Be to, nejunginėk galingesnių prietaisų be reikalo.  Tai viskas, ką tau reikia žinoti apie šią vietą.

- O užmokestis? – paklausė ji.

- Kas?

- Tu sakei, aš turėsiu sumokėti tau kažkokį neįsivaizduojamą užmokestį. Gal jau pasakysi?

- Nėra tokio užmokesčio, - atsidusau. – Tiesiog ši vieta yra labai slapta. Apie ją žino vos keletas žmonių. Reikalas toks, kad tu niekam negalėsi papasakoti apie šią vietą. Nei savo motinai, nei seseriai, netgi vyrui ir savo kūdikiui.

- Bet aš neturiu vyro...

- Jam taip pat negalėsi papasakoti, - pakartojau. – Aš tavimi pasitikėjau, parodžiau gerokai per daug. Manau, tu pakankamai patikima mergina. Truputį naivoka, kartais ne itin racionaliai mąstanti, bet patikima. Noriu, kad man pažadėtum, jog tylėsi.

- Aš pažadu, Angele, - nedelsdama pasakė ji, žiūrėdama man į akis. – Niekam nesakysiu, kad tu gyveni šitame apleistame name.

Linktelėjau, tiriamai žiūrėdamas į jos akis ir nežinodamas, ko jose ieškoti. Kad pasakė nuoširdžiai – nesuabejojau. Viduje nesudundėjo pavojaus varpai, ranka nekrūptelėjo, ieškodama pistoleto rankenos. Idealus pažadas.

- Dėkui... – murmtelėjau. – Berods, tu norėjai į dušą. Eisiu, parūkysiu.

Ji linktelėjo, vis dar nepaleisdama durų staktos, prie kurios glaustėsi.

- O žinai, rūkymas žaloja sveikatą, - pasakė. – Gal nerūkyk?

- Aš sakiau jaustis kaip namie, o ne jaustis mano žmona, - suburbėjau neatsisukdamas. 

Įsitaisęs viename iš krėslų svetainėje, prisidegiau pypkę ir užsirūkiau, mėgaudamasis nestipriu dūmu. Jurgis savo tabokos gamybos meną išmanė kuo puikiausiai. Švelni, tinkamai „vežanti“, nesukelianti vimdančio jausmo. Kai kurie tabaką auginantys žmoneliai pagamindavo tokių baisių mišinių, kad po vienos pypkutės galėjai kristi negyvas ir nebeprisikelti. Ne kiekvienas žinojo, kad tabako lapų negalima taip paprastai imti ir džiovinti - kitaip mišinukas bus atominis. O kur dar papildomų kvapų suteikimas, rauginimas, džiovinimas, kartais netgi lengvas pūdymas. Jurgis eksperimentus mėgo, tačiau visgi apsiribojo vien „baltosios tabokos“ masine gamyba. Visos kitos jo sugalvotos rūšys buvo daromos itin mažais kiekiais ir parduodamos ypač retais atvejais. Daug dažniau jis vaišindavo savo artimiausius draugus. Man pačiam ne kartą teko tapti bandomuoju triušiu, kuomet sėdėdavau su pypke dantyse, nesuprasdamas, kas vyksta. Regis, buvo normalus dūmas, o staiga keisti dalykai prasideda – pasaulis aplink mane ima suktis, plėstis, kol galop supranti berūkąs debesyse, tarp choru giedančių angelų.

Visgi man labiau patiko tradicinė taboka. Jokių miražų – tik lengvas atsipalaidavimas. Bent kartą į dvi dienas nusmigdavau fotelyje, paskendęs lengvame dūmo debesėlyje. Atsipalaiduoji, mintys išryškėja ir nejučia supranti, kur visos tavo problemos...

Išgirdęs tekantį vandenį duše nusišypsojau, atsistojau ir nuėjęs virtuvėn ištraukiau iš slėptuvės raciją. Papsėdamas dūmą sugrįžau į krėslą ir įjungiau prietaisą:

- Angelas vienas kviečia angelą du.

Žmogus aname gale tikriausiai buvo nusitvėręs savo raciją, nes atsiliepė beveik akimirksniu.

Skirmantė taškėsi duše, džiaugdamasi nekasdieniais malonumais. Nesitikėjau, kad ji išgirs mane per vandens keliamą triukšmą, todėl šiam ryšio seansui skyriau daugiau laiko, nupasakodamas kolegai dienos nuotykius ir visą naujausią informaciją. Tik nepasakiau, kad ruošiuosi kišti savo brangų kailį į pilį.

Suspėjau ryšio seansą užbaigti, priemonę paslėpti ir dar dūmu pasimėgauti – ji vis dar taškėsi vonioje. Visai kaip mano žmona – kaip įlenda, tai geruoju neiškrapštysi. 

Idėją dėl rytdienos galimų spąstų sugalvojau tik vieną vienintelę, pačią banaliausią, kurią kažkada viename filme mačiau. Beliko tikėtis, kad radviliniai to filmo nebus žiūrėję. Tačiau jei ir būtų, mano koziris turėtų juos gerokai sutrikdyti. Kaip jau minėjau – viską lemia gera galva ir geras koziris. Na, dar angelai sargai, dislokuoti strateginėse vietose. Pastarųjų šiuo metu negalėjau sau leisti.

Parūkęs išvaliau pypkę, persirengiau švariais rūbais ir užsirakinau valandėlei sandėliuke, kur buvo sudėtos ne tik maisto atsargos, bet ir šis bei tas rimtesnio.  Maisto atsargos jau smarkiai aptirpo, reikėjo pernešti likučius iš apatinio buto, kuris iš tiesų buvo skirtas „neaiškiems“ svečiams. Skirmantės likimas man jau buvo aiškus, nuo jos nebereikėjo nieko slapstyti. Jeigu ji ir sugrįš į savo medaus ūkį, tai bus paskutinė jos kelionė. Žinojau šitai pakankamai tvirtai.

Dusyk giliai atsidusęs paėmiau iš dėžės pilkšvos medžiagos paketą ir padėjau jį ant varstoto. Keistas daiktas – gali minkyti, mėtyti į sieną, deginti degtukais ar žiebtuvėliu – nieko jam, tik rūksta, dega paprastai... O va sugrūsk detonatorių ir aktyvuok jį – niekas tavęs nebesurinks iš po pastato nuolaužų. Šita pilka pusplytė netgi turėjo pavadinimą, parašytą ant įpakavimo – C4.

- - -

Kai sugrįžau į svetainę, Skirmantė jau buvo išlindusi iš vonios ir, įsisupusi į baltą chalatą, tyrinėjo knygų lentynas.

Užkūriau krosnelę, ji iškabino ant virvelės savo apatinius rūbus. Tuo tarpu aš paruošiau daržovių ir rūkytos mėsos troškinį, kokį mokėjau bene geriausiai.  Baigęs nuėjau į dušą ir nusiprausiau per keturiasdešimt aštuonias sekundes. Nepaisant akivaizdaus rekordo, pasijutau šimtą kartų geriau. Prieš vakarienę įjungiau televizorių ir suradau savo videotekoje „Forestą Gampą“. Mergina be galo apsidžiaugė – visgi televizoriaus jau septynerius metus nebuvo žiūrėjusi. Veikiančių daug kur buvo galima rasti, tačiau ką su jais veikti, jeigu nėra elektros ir nė vieno transliuotojo?

Kramtėme kvapnų troškinį, kuriam nepagailėjau prieskonių, žiūrėjome filmą ir atrodė, kad už šio buto sienų viskas kaip prieš septynerius metus – globalizacija, demokratija, mokesčiai ir aštuonių darbo valandų grafikas tėvams. O manęs laukia mokyklos, universitetai, pirmieji susižavėjimai ir pirmoji meilė.

Lėkštės ištuštėjo, filmas baigėsi ilgais titrais, kurių tikriausiai nė vienas sveiko proto žmogus neskaitė iki galo. Kurį laiką abu sėdėjome tylėdami, spoksodami į juodą televizoriaus ekraną. Galvojau apie trumpą žmogaus gyvenimą ir apie savo senelį iš motinos pusės. Jo jau nebebuvo gyvo, tačiau, kai dar buvau bamblys, jis man pasakojo apie tremties į Sibirą baisumus. 

- Kiekviena karta sulaukia savo karo, - tada pasakė jis man. – Jeigu ir tu sulauksi – važiuok į Ameriką.

Aha, kurgi ne. Niekas net susapnuoti negalėjo, kad saulė savo aktyvumo piką pasieks greičiau, nei globalistai. Dabar turėjome savo karą dėl išlikimo, o pabėgti buvo neįmanoma. Kur gi tu bėgsi, neturėdamas jokios informacijos, jokio transporto?

- Ką dar veiksime? – pažadino mane mergina.

- Miegosime, - burbtelėjau. – Rytoj sunki diena. Diskoteka, šokiai, o blogiausiu atveju – kova dėl gyvybės.

- Nebus jokių kovų, - pabandė įkvėpti optimizmo Skirmantė.

- Tebūnie. Einu plauti lėkščių, griūsiu miegoti po to. Jeigu nori, gali žiūrėti filmus, akumuliatoriai atlaikys dar kelias valandas. Arba skaityti knygas. Išeisime rytoj, apie dešimtą valandą, tai mums liko... maždaug devynios su puse valandos pamiegoti.

- Aš nepavargusi.

- Kaip nori.

Kol ji rausė mano videoteką, išploviau indus ir palikau juos džiūti ant patiesto virtuvinio rankšluosčio. Tada prisiminiau, kad mano ginklai nevalyti. 

Skirmantei įsitaisius žiūrėti „Knight And Day“ (regis, su Kameron Diaz ir Tomu Kruzu), pasitraukiau su savo foteliu kiek tolėliau nuo jos ir vėl užsirūkiau, išdėliojęs ant stalelio pistoletus ir jų dėtuves. Išrinkau ginklus, sutepiau spyruokles, spynas, mechanizmus, pratryniau vamzdžius, apuostydamas kiekvieną ištrauktą juodulį ant skudurėlio. Kad ir kiek bevalytum, šampalas vis viena sužvejos kokį nors įrodymą, kad iš to vamzdžio kažkada buvo pykštelėta. Nesibaigiantis užsiėmimas.

Sudėjęs visas detales į savo vietas, iškrapščiau iš dėtuvių visus šovinius ir apžiūrėjau juos po vieną. Tai daugiau buvo šiaip žaidimas nei rimta veikla. Kartais pasitaikydavo vienas kitas stuktelėta kapsule – niekada nežinai, iššaus  toks, ar ne. Radęs panašių šovinių, atidėdavau juos treniruotėms.

Galop pypkė užgeso. Surinkau panaudotus skudurėlius, sutvarkiau stalą ir urgztelėjau Skirmantei, kad einu miegoti. Ši jau buvo įpusėjusi filmą, nepajėgdama atitraukti nuo ekrano apvalių akių. Į mano žodžius beveik nesureagavo.

- - -

Nežinia, kiek man pavyko nusnūsti paviršiniu miegeliu – pažadino durų girgždesys. Pusiau sapnuodamas išgirdau kažkieno ranką, slystančią siena – įsibrovėlis ieškojo šviesos jungiklio.

Dešine sugriebiau pistoleto rankeną po pagalve ir klausiausi nedrąsių žingsnių, laukdamas, kol ji suras  tai, ko ieškojo. 

- Angele... – staiga prabilo patamsyje, - nemiegi?

Paleidau pistoletą ir įjungiau lempą virš lovos.

- Sumaišei miegamuosius?

Ji stovėjo palei sieną, tikėdamasi surasti šviesos jungiklį, kuris pasiliko kitoje durų pusėje. Pažvelgė į mane markstydamasi.

- Nesumaišiau... Atėjau, nes... tu juk norėjai, kad ateičiau, juk taip?

- Eik miegoti nelunatikavusi, - pasakiau nepiktai.

Ji prisiartino prie lovos, sukdama ant piršto savo chalato dirželio galą. Atsisėdo ant lovos krašto.

- Tu manęs negeidi?

- Aš vedęs, - nusižiovavau. – O mano žmona – nuostabiausia būtybė šioje sušiktoje planetoje. Būk maloni, eik miegoti...

- Tau nereikia man meluoti, Angele, - pasakė ji. – Aš viską žinau.

- Ane?.. – nustebau.

- Aš žinau, kad tu labai ilgiesi savo draugų. Tu dažnai žiūri į tą nuotrauką, kurią mačiau tąsyk. Tu juos matei labai seniai. Pernelyg seniai.

Apstulbęs žiūrėjau į ją, susiraičiusią mano pašonėje.

- Aš girdėjau, - tęsė ji. – Tu vėl kalbėjaisi su savimi. Manei, kad perduodi kažkam žinią, bet...

- Bliamba, aš juk sakiau tau nesikišti į ne savo reikalus! – įsiutau.

- Tu man padedi! – pasakė ji piktu balsu. – Manau, aš galiu ir tau padėti, Angele! Tavo racija juk beviltiškai sugadinta – ji neveikia! Tu niekam iš tiesų neperdavei savo pranešimų! Tu visą laiką įsivaizdavai, kad perduodi, bet iš tiesų kalbėjaisi pats su savimi!

- Iš kur tu...

- Manai, aš tiek kvaila? – palinko virš manęs Skirmantė. – Suradau aš tavo raciją! Taip, baterija veikia kuo puikiausiai, tačiau ji pati – nieko verta! Sudegusi nepataisomai. Sakiau tau, kad mano tėvas policininkas buvo – mūsų ūkyje yra bent keturios racijos. Naudojome jas, kol turėjome baterijų. Aš gerai išmanau tokius dalykus!

Žiūrėjau į šitą kvaišą ir negalėjau patikėti savo ausimis.

- Nešdinkis iš mano miegamojo! – įsakiau.

- Aš noriu tau padėti, Angele, - pasakė ji. – Tu padėjai man, o aš galiu padėti tau. Tu juk per ilgai buvai vienas. Kažkas nutiko tavo draugams, kažkas negero – štai tu ir pradėjai kalbėtis su neveikiančia racija! Mudu galime tai ištaisyti!

- Kaip? Tu permiegosi su manimi ir aš pasveiksiu? – pasišaipiau.

Skirmantė stryktelėjo nuo lovos pasipiktinusi ir išbėgo iš kambario. Išgirdau, kaip virtuvėje girgžteli spintelės durys. Jau norėjau eiti tvarkos daryti, bet ji sugrįžo daug greičiau. Įpuolė vidun įsiutusi ir sviedė raciją ant lovos.

- Patikrink ir įjunk! – paliepė.

- Dabar naktis, niekas neatsilieps, bliamba...

- Patikrink ir įjunk, sakau! – sušnypštė ji. – Koks skirtumas, koks dabar metas? Pabandyk ją įjungti! Ji net neveikia, Angele! Tu visą laiką kalbėjaisi su plastmasės gabalu!

Turbūt paveiktas jos ugningo žvilgsnio pasiekiau raciją ir pasukau jungiklį, ketindamas jai parodyti, kad ji paskutinė kvaiša.

Nieko.

Išjungiau ir vėl įjungiau, šį kartą daug atidžiau. Vėl nieko – neužsidegė lempelė, nenušvito dažnių ekranas. Miręs daiktas.

- Baterija išsikrovė, blyn...

- Tikrai? – ji įkišo ranką į chalato kišenę ir sviedė man išlankstytą sąvaržėlę. – Nori patikrinti? Aš jau tikrinau. Akumuliatorius įkrautas!

Išėmiau akumuliatorių ir sąvaržėle užtrumpinau kontaktus. Spragtelėjo kibirkštėlė. Veikia...

- Matai? – Skirmantė atsisėdo šalia. – Šitas daiktas seniai sudegęs, Angele. Negali su juo nieko prisišaukti!

Varčiau rankoje sunkią raciją, galvodamas apie balsą, sklindantį iš jos. Netikras? Kalbėjausi su savimi?..

- Bet tu gali pasikalbėti su manimi, - pasakė ji švelniai. – Aš esu tikra.

- Tu...

- Taip, aš. Aš net labai tikra. Galiu tau padėti. Galiu tapti tavo drauge. Tau nebereikės vėl kalbėtis su ta nuotrauka.

Nejučia dirstelėjau į komodos stalčių, kuriame buvau palikęs nuotrauką.

- Kas jiems visiems nutiko, Angele? – paklausė ji. – Kodėl jie nebegyvena šioje vietoje? Jiems juk nutiko kažkas baisaus, ar ne? Kažkas, ko negalėjai suvaldyti. Tu jiems tada negalėjai padėti, ar ne?

- Gana, pakaks. Eik į savo miegamąjį, - pasakiau. 

- Ne! – pasipriešino ji. – Aš negaliu taip tavęs palikti. Aš nenoriu, kad išsikraustytum iš proto!

- Jeigu eisi miegoti, aš pažadu, jog neišsikraustysiu iš proto, - valdžiausi nesutrenkęs jos dailaus veidelio. – Tik prašau – eik...

Bet ji nenorėjo klausyti, girdėdama ir matydama tik tai, kas jai rūpėjo. Prisislinko dar arčiau, atsiraišiodama chalatą.

- Aš tikrai tau galiu padėti. Tau net nieko nereikės daryti.

- Ne. Nešdinkis! Jau sakiau – aš turiu žmoną...

- Atsipeikėk, dėl Dievo meilės! – sušuko ji. – Nebeturi tu žmonos, Angele! Ir tavo duktė žuvusi! Tu tiesiog nenori to prisiminti!

Ir pati spruko nuo lovos, išvydusi mano veidą. Tik netoli nubėgo – nutvėriau prie durų, atsukdamas veidu į save. Išsigandusi Skirmantė kilstelėjo smakrą.

- Gerai, trenk! Nebijau aš tavęs! Tik nebūk toks bailys ir nemeluok sau! Daužyk, jeigu nori, bet nebėk pats nuo savo praeities!

- Užsičiaupk tu! – iškošiau jai į veidą. – Mazochistė, blyn, atsirado... Jau sakiau, kad tu prisišnekėsi vieną kartą! Tarpkojis panižo, tai teorijų kalną išradai? 

Ji cyptelėjo kažką neaiškaus mano gniaužtuose..

- Eik miegoti ir kad daugiau nė kriukt šią naktį! – stumtelėjau pro duris. – Rytoj nebenoriu nė žodžio išgirsti šia tema.

Anapus durų išgirdau tik šniurkščiojimą.

Pakėlęs nuo patalų raciją dar kartą ją įjungiau. Nieko. Jokio gyvybės ženklo. Kaip ir Skirmantė sakė – plastmasės gabalas.

Įmečiau ją į stalčių ir ištraukiau nuotrauką.

Žmona ir duktė žiūrėjo į mane, šypsojosi, susiglaudusios skruostais. Nusišypsojau ir aš. Abi tokios gražios ir jaunos. Dukteriai tada buvo vos dveji metai.

Ne, jos negali būti mirusios. Tiesiog negali. Šaudyti reiktų visus, kurie teigia priešingai.

- - -

Iš arti tiltas atrodė lyg su estetika susipykusios siuvėjos lopyta rankovė – visomis įmanomomis kryptimis sukaltos lentos, visokie skydai, metalo lakštai ir dar velniai žino kokia medžiaga, palaikanti šio byrančio griozdo stabilumą. Jį remontavo viskuo, kas tik po ranka pakliuvo. Stebuklas, kad nesugalvojo lentų stačiai įkalti...

Gale tilto buvę vartai atrodė panašiai – lopas ant lopo. Apskardintas lopas su mažu langeliu buvo vietoje durų, dabar jos buvo plačiai praviros, kviesdamos užeiti į šleikščiai svetingą teritoriją.

Skirmantė apsidairė ir baugščiai žvilgtelėjo į mane. Anksti ryte ji šiek tiek vengė manęs, turbūt dar neatsipeikėjusi po vakarykščio pokalbio. Dabar gi jau šiek tiek linksmiau plepėjo, tačiau, išvydusi susigūžusius svečius, kiūtinančius pro duris, kažko pati susigūžė.

Abipus vartų sumeistrautuose bokšteliuose nosis krapštė sargybiniai, apsimetantys, kad nemato lankytojų. Iš tiesų – prie vartų nebudėjo jokia kontrolė, netikrino nė vieno atėjusio. Ir ginklų atimti nebandė. Tarsi iš tiesų turėtų vykti diskoteka.

Anapus vartų girdėjosi ritmingas trinksėjimas, gerokai pritildytas, matyt, dar tik bandomas. Pajutau, kaip merginos pirštai suspaudė maniškius.

- Eime? – timptelėjo mane į priekį.

Linktelėjau, medinėmis kojomis sekdamas iš paskos.  Visai nenorėjau sužinoti, kada ir kokiu būdu visiems teks užsimokėti už šią diskoteką. O kad teks – beveik neabejojau.

Pilies kieme jau buvo susirinkę gal penkiasdešimt žmonių. Garso aparatūra ilsėjosi po stogeliu, ten tebeplušėjo keli vyrai. Negarsiai plyšojo grotuvas, grodamas nesudėtingą, bet labai trankią melodiją. Pievos pakraščiuose šėlo merginos, nusimetusios apdriskusias striukes. Ne, ne radvilinės - tos gražiau rengiasi. Gaujos narių pamačiau visai nedaug. Keli postuose prie vartų, trys prie aparatūros, būrelis prie pat pilies ir keturi prie didelės statinės, kur visiems norintiems pilstė kažkokį marmalą į plastikinius puodelius.

Skirmantė žvilgtelėjo į dangų ir iš karto puolė mėgdžioti merginas – nusimetė lietpaltį, ėmė kedenti plaukus, lyg ketindama nedelsiant susimedžioti linksmą vyruką vakarui. Aš tuo tarpu vėpsojau į vietinę architektūrą, vis dar ketindamas surasti žiurkės landą. Radviliniai padirbėjo kaip reikiant – visur ant pylimų spygliuotas vielas išvyniojo, skydų pristatė, kad atsišaudyti saugiau būtų. Tikriausiai Ernestas sirgo paranoja dar labiau nei aš.

Palikęs Skirmantę dviejų murzinų paauglių draugijoje, nucimpinau patvoriu link pilies. Vos pradėjau matuoti tvoras, mane iš karto pastebėjo - nuo vartų, vedančių į pliažą, atsiklijavo paniuręs, susivėlęs sargas ir ėmė įtartinu žvilgsniu sekti. Turbūt tarėsi saugąs kažką ypatingo.

Pasiekęs daržus už kelių tvorų eilių išvydau keturis sunkvežimius, tvarkingai stovinčius žvyruotoje aikštelėje. Jų priekiai buvo aptaisyti sunkiais skydais, turbūt pajėgiais atlaikyti padorius smūgius.

Greičiausiai ir kuro šiek tiek buvo, nebent Ernestui absoliuti paranoja.

O štai prie pilies pasivaikščioti nebuvo lemta. Vos pasiekiau laiptus, vienas iš sargybinių nusileido ir paliepė grįžti į pievą. Jam net mandagaus suvaidinti nepavyko – ranka pati pasiekė ginklo buožę, o antakiai instinktyviai susimetė į ne itin draugišką grimasą.  Jis buvo jaunesnis už mane gal dešimčia metų, ūsai skystutėliai, pats neseniai hormonų audras išgyvenęs. Tokiam pasakų pasek, duok ginklą į rankas – ir jis eis paskui tave per ugnį ir vandenį.

Laiptų viršuje į mane spoksojo neeilinė juodaplaukė gražuolė, įsisupusi į minkštus, rusvus kailinukus. Bene vienintelė čia sutikta švari ir neapskretusi būtybė. Aš šiandien iš ryto tyčia tapau murziumi, kad pernelyg neišsiskirčiau iš daugumos. Skirmantę irgi pavyko šiek tiek dulkėse išvolioti, nors ir labai priešinosi. Taigi, juodaplaukę galima drąsiai skelbti šios dienos švaros karaliene...

- Nešk skudurus, sakiau! – staiga pakėlė balsą jauniklis sargybinis, tikriausiai supratęs, kur žiūriu. Matyt, pats buvo įsižiūrėjęs tą skanų kąsnelį ir dabar pavydėjo visų žvilgsnių, kurie buvo ne jo paties. Aš tik taikiai kilstelėjau rankas, žengdamas tolyn nuo laiptų. Gražuolė nuo laiptų viršaus pastebėjo mane ir dabar sekė akimis. Nusisukau.

Skirmantė jau susidraugavo su murzinais paaugliais ir dabar trise kažką aptarinėjo prie statinės su gėrimais. Radviliniai skystimėlio nepagailėjo – ant žemės voliojosi dar dvi pilnos statinės. Regis, šiandien pats šauniausias užsiėmimas bus stovėti su pustuščiu puodeliu ir prisiplempusiam linguoti į taktą.

- Sako, jau greitai paleis rimtą muziką! – pastebėjo mane Skirmantė.

- O šita nerimta?

- Baik tu, vos girdisi...

- Ką čia geriat? Vanduo? - čiuptelėjau jos ranką.

- Ė... – atsilošė vaikėzas su puodeliu rankoje, palaikęs merginai draugiją, - neįžeidinėk, diedai. Čia gi alus!

- Ką čia paistai?

- Rimtai sakau – alus! Pats netikėjau...

- Duok paragaut, - atėmiau gėrimą iš merginos. Gurkštelėjau pusę gurkšnio ir susiraukiau.

Vaikėzo teisybė – alus. Ir dar stiprus velniškai, lyg perpus su degtine maišytas.

- Pasiimk ir tu, dykai pilsto, - pasiūlė Skaistė.

- Nenoriu aš šito myžalo. Ir tu daug negerk. Pameni, ką sakiau?

- Liaukis, Angele, apsidairyk geriau aplinkui. Matai, kiek žmonių? Ką jie tokiam būriui padarys? Aš ginkluota, jis irgi ginkluotas. Ir tu...

Jos žodžius nustelbė griausmingi akordai ir žemo dažnio dundesys, vos neišsprogdinęs ausų būgnelių. Nepaisant to, aplink mane susispietę paaugliai džiaugsmingai sužviegė ir ėmė krutinti užpakalius.

- Eina šikt... – suburbėjau.

- Sakei ką nors? – suklykė man į ausį Skirmantė. Tačiau netrukus jai jau buvo vis viena, ką aš sakiau – ją nusitempė kvatojantis jaunimas.

Bum bum bum bum...

Pasižiūrėjau į jų „šokius“ ir nusprendžiau laikytis nuo garso aparatūros bent per pusšimtį žingsnių – kaip ir keli vyresni miesto gyventojai, labiau branginę savo ausis. Jie stumdėsi palei taką, rėkdami kažką vienas kitam į ausį ir mėgaudamiesi alumi. Per tą laiką, kol aš tyrinėjau kiemą iš vidaus, čionai susirinko bemaž du šimtai žmonių. Vaikigaliai šėlo centre, prie pastogės su aparatūra. Žiūrėdamas į juos niekaip nesupratau, kokiu būdu aš pats jaunystėje sugebėjau ištverti tiek decibelų ir neužsilenkti. Matyt, čia tik tokiems ir suprast...

Įsimaišiau į bomžų būrelį ir atsisėdau į retą, sutryptą žolę, ketindamas išnykti iš akių visiems, kurie galbūt mane stebėjo. Suradau numestą plastikinį puodelį ir apsimečiau, kad gurkšnoju po truputį. Likerio čia niekas neketino man pasiūlyti, o perrūgęs alus neįtiko įnoringam skrandžiui. Beliko suvaidinti.

Muziką galima buvo pavadinti savotiškai ypatinga – būgnai taip griausmingai kalė, kad per juos neįstengiau išgirsti jokio kito instrumento. Sužvejojęs šiek tiek švaresnę popieriaus skiautę, padalinau ją į dvi dalis ir pasidariau kaiščius ausims. Stengiausi nepaleisti iš akių Skirmantės, kuri tai atsirasdavo, tai vėl pradingdavo siautėjančioje paauglių minioje. Taip pat viena akimi prižiūrėjau radvilinius ties pilies laiptais. Jeigu čia ir buvo kažkoks viršininkas, jis greičiausiai pats laikėsi atokiau nuo garso aparatūros. Pilies gražuolė kurį laiką stebėjo svečius nuo laiptų, vėliau kažkur pradingo, tačiau toje vietoje tebesisukiojo keli neaiškūs tipai. Vadovo jų tarpe taip ir nesugebėjau atskirti, tačiau viena buvo aišku – jie kažko laukė.

Ir taip visą valandą, kol saulė pasislėpė už pilies, o kiemą užklojo platus šešėlis. Visą valandą jie stoviniavo laiptų viršuje, dairydamiesi į svečius. Jeigu ir buvo kažkoks piktas planas, aš jo kol kas nesupratau.

Pagaliau ir šokėjai ėmė iš klumpių virsti. Nuvargę, bet labai laimingi priekurčiai jaunuoliai traukė tolėliau nuo šokių zonos ir krito į žolę, kvatodamiesi visa gerkle. Ketveriukė tokių išsišokusių nugriuvo visai šalia manęs ir ėmė aptarinėti vietines panas. Muzika nutilo tik akimirkai – kad vedėjas pakeistų plokštelę. O tada vėl sutrinksėjo būgnai, paslėpdami po savimi bet kokią muziką. Nejučia sugriežiau dantimis – kažkas nemokėjo elgtis su rimta aparatūra. Nuostabu buvo vien tai, kad radvilinių akumuliatoriai atlaikė tokį elektros siurblį, kas sekundę konvertuojantį kilovatus į decibelus. Turbūt į darbą paleido dyzelinius generatorius. Jeigu taip, tuomet renginio kaina išauga dar daugiau. Kuo gi jie paprašys užmokėti už visa tai?..

Pažvelgiau į  gulinčius žolėje paauglius – jie jau kuo ramiausiai pūtė į akį, nekreipdami dėmesio į pragarišką triukšmą. Šalia jų susidomėjusi stabtelėjo bobulė pamušta akimi. Vikriai apsidairiusi, ji išsiviepė lyg kokia Drakula ir pasilenkė iškraustyti miegančiųjų kišenių, tuo labai mane papiktindama – juk žmogus gyvas! Kraustytų mirusį – dar suprasčiau...

Nutvėriau kažkieno pamestą buteliuką ir švystelėjau į tą raganą.

- Ką dirbi, baidykle?! – užrikau.

Žinoma, ji neišgirdo manęs per pragarišką triukšmą, tačiau pajuto. Buteliukas atsitrenkė į jos storą kaip asfaltas sermėgą, greičiausiai net rimtai nesužeisdamas. Bobulė Drakula stryktelėjo lyg įkirpta ir su nuoskauda pažiūrėjo į mane. Įkišusi ranką kišenėn ištraukė neaiškaus kalibro revolverį, bet pakelti nesiryžo. Aš jai parodžiau savo „brauningo“ vamzdį, piktai mostelėdamas juo, kad kišenvagė nešdintųsi kuo toliau. Tuo visas konfliktas ir baigėsi – Drakula nuturseno tolyn, pradingdama minioje, tikriausiai grieždama ant manęs dantį.

- Ei, vaikine! – papurčiau vieno miegančio petį. – Kelkis! Aplink tave visokios dvasnos jau renkasi!

Per muziką jis manęs neišgirdo, todėl nepabudo. Tačiau nepabudo ir purtomas, kad ir kaip skaudžiai sugriebiau. Šiek tiek pasilenkęs trūktelėjau nosimi – kvapas buvo blogas, bet iki alkoholio smarvės toloka. Trys jo draugužiai snaudė taip pat kietai, net neketindami tęsti linksmybių. 

Už kelių metrų į žolę susmuko kelios besišypsančios mergpalaikės. Išraudusios, sušilusios, išsidūkusios... Akimirka – ir visos kaip viena padėjo galvas į žolę. Nustebęs tik sumirksėjau.

Dirstelėjęs į pilį išvydau sujudimą ant laiptų. Radvilinių ten buvo gerokai daugiau, jie kalbėjosi tarpusavyje, smarkiai gestikuliuodami. Alaus išpilstymo vietoje kamštį išmušė paskutinei statinei, o pieva už tako jau margavo nuo sugulusių žmogystų. 

Kas čia vyko?.. Juk šie žmonės – prityrę alkoholio gerbėjai, jie galėtų tokį alutį ir didesniais kiekiais gurkšnoti, nerizikuodami atsidurti ant grindų. O dar šitoks triukšmas aplinkui, kad numirėlį prikeltų. Nepaisant šių dviejų faktų, miegančiųjų aplinkui pamačiau gerokai per daug. Taip neturėjo būti. 

O ir pilies šeimininkai pagaliau sukruto. Viskas – jau gana. Skirmantė aiškiausiai prisišoko, metas nešti kudašių!

Pakilęs nuo žolės apsidžiaugiau, kad ausys prikimštos popieriaus. Besiartinant prie įvykių centro atrodė, kad tuoj galva ims vibruoti ir sprogs iš vidaus.

Išvydau ją nepaprastai laimingą panašaus amžiaus merginų būryje, bandančią susikalbėti ir niekaip nesusiprotėjančią pasitraukti į šalį, kur tykiau. Nutvėriau Skirmantę už rankos ir be komentarų ištraukiau iš linksmybių įkarščio, išmušdamas iš rankų puodelį. Kažkodėl prisiminiau susirietusio senio pasakojimą, kaip radviliniai Pasvalio vaistų sandėlį švarino. Kas žino, kokio brudo jie į alų primaišė?..

Nieko nesuprasdama mergina dar bandė priešintis, tačiau veltui. Ištempiau ją nuo pievos ant tako ir tuoj pat sustojau kaip įbestas – vartai buvo uždaryti, o abiejuose bokšteliuose jau stovėjo po tris sargybinius. Ir jie nesidairė į išorę.

Pajutęs trūktelėjimą atsisukau į merginą. Ji parodė man atgal į pievą, kažką sakydama. Atrodė pasipiktinusi.

Kadangi jos negirdėjau, čiuptelėjau ją už sprando ir pirštu parodžiau į vartų pusę. Kad ir kiek kvaila buvo, turėjo suprasti – vartai uždaryti. O juk jie neturėtų būti uždari, ar ne?..

Kai dar sykį pasižiūrėjau jai į akis, ji atrodė sutrikusi. Vadinasi, viską suprato.

Kelio atgal nebebuvo, bandyti veržtis per kitus vartus taip pat nebuvo prasmės. Aš nežinojau, kas už jų ir kiek jie stiprūs. Bandyti įveikti pylimą su spygliuota tvora, kuomet tapčiau labai aiškiai matomas, neturėjau noro. Vadinasi, liko vienintelis kelias.

Nuvedžiau Skirmantę į pakraštį, tarp kitų miestelėnų. Pasodinau į žolę ir pats atsisėdau šalia.

- Kas jiems yra? – suriko ji man į ausį, pastebėjusi miegančiuosius.

- Man atrodo, kažko į alų pripylė, - atsakiau jai panašiu riksmu. – Kiek jo išgėrei?

- Nedaug. Stiklinę gal... Kas dabar bus?!

- Dabar, - parodžiau jai į pilį, kur prie laiptų rinkosi iki dantų ginkluoti pokylio šeimininkai, - mums reikės už viską  susimokėti, brangioji.

Skirmantė žiūrėjo į juos išpūtusi akis. Dirstelėjo į vartus, apsidairė į pylimą, į užtvertus daržus. Kaip ir aš, ji pastebėjo išsidūkusius žmones, pamažu traukiančius į pakraštį pailsėti ir ten pat užmiegančius. 

Tiesa, ne visi tokie buvo. Keli jaunuoliai, tikriausiai suvartoję stebėtinai mažą alaus kiekį, pamatė miegančius ir sunerimo. Kaip ir man, jiems kilo visai pagrįstas įtarimas. Tik jie buvo labai jauni ir aršūs, kaip tik tokie, kurie pirma kažką daro, paskui galvoja. 

Aptikę, kad vartai uždaryti, jie patraukė tiesiai prie jų ir ėmė belsti per skardas. Žinoma, nieko neišgirdau per būgnų dundesį, tačiau sargyba juos jau buvo pastebėjusi.

Apstulbusios Skirmantės akyse vienas kilstelėjo prie peties šautuvą. Pliūptelėjo liepsna, šūvio garsą prarijo visagalė diskoteka. Prievartyje budėję vyrukai staigiai nutempė lavonus į pakraštį, kad paslėptų. Viskas buvo sutvarkyta taip operatyviai, kad net man žandikaulis nukaro.

Mergina atsisuko į mane siaubo iškreiptu veidu:

- Ką dabar darysime?..

Geras klausimas. Atsakymą jam teturėjau vienintelį...

- Miegosime, - trūktelėjau pečiais. 

5.

Pabėgimas iš diskotekos

Nieko kito ir nebeliko, kaip apsimesti trankvilizuotu kvaileliu, knarkiančiu žolytėje. Viena akimi stebėjau, kas vyksta šokių aikštelėje. Ten liko pakankamai daug žmonių, Ernesto planas išdegė tik pusiau. Tikriausiai jis tikėjosi, kad visi vienu metu prisipliumps alaus ir išvers pilvus – ką gi, ne visiems patiko tavo šūdinas birzgalas, Ernestuk. Teks pasukti galvą, kaip susidoroti su likusia armija, cha cha...

Netrukus mano šypseną nutrynė krintantys kūnai. O dar po akimirkos muzika nutilo ir aplinkui įsivyravo palaiminga tyla, kurios netrikdė netgi žmonių šūkavimai. Šokėjai krito lyg pašauti, nors nė vieno šūvio neišgirdau, nė viena granata nesusprogo. 

- Jie juos žudo?! – pasibaisėjo Skirmantė.

- Ša, nekelk balso! Ir nekilnok galvos, pamatys!

- O kokio velnio mes čia gulime?!

- Nori atsistoti?

Ji pagalvojo akimirką ir papurtė galvą. Tikriausiai prisiminė tuos nelaimėlius, norėjusius išeiti.

- Ką dabar darysime?

- Jau sakiau – miegosime ir lauksime progos.

Ji drebėjo susigūžusi šalia ir niekaip negalėjo liautis. Jau iš klumpių išvirto paskutinis šokėjas, o iš už pastogės išlindo didžėjus su dujokauke ir šautuvu.

- Migdančios dujos, - susiprotėjau. – Sakiau, kad jie vergų bandys pasidaryti neskausmingu būdu. Štai ir apsimokėjo jiems visi tie šokiai.

- Galėjai ir anksčiau perspėti! – Skirmantė liovėsi drebėti ir pradėjo niršti. 

- Tu gal durna? Aš tave vakar visą dieną sūdžiau, kad čionai neitume...

- Tai kodėl man dar kartą į galvą nedavei? Juk moki... Būtum surišęs ir palaikęs kur nors palėpėje kelias dienas – negulėtumėm dabar kaip kokie...

- Ša, tyliau! Galvos nekilnok, bliamba!

Ji pabandė susitvardyti.

- O tu planą kokį nors turi?

- Turiu, - sumelavau. – Gulėk, apsimesk miegančia ir viskas bus gerai. Tegu kol kas viskas vyksta savaime.

- Aš maniau, tu pasiūlysi juos iššaudyti!

- Per vėlu tam. Dabar čia tik mudu prieš kelias dešimtis. Ir dar atviroje vietoje. Taip kad miegok ir nekrutink galvos, o tai jie ateis tavęs pirmos patikrinti!

Skirmantė galop susitaikė su savo ne itin linksmu likimu ir apsimetė miegančia, nors tikriausiai pro primerktas akis sekė, kas vyksta. Kaip ir aš. Gulėjau sau, laukdamas tolesnių Ernesto veiksmų.

Pats gudrusis vadukas kieme taip ir nepasirodė, įsakinėdamas iš labai saugios vietos. Jo vyrai vaikščiojo tarp miegančiųjų su ginklais ir skaičiavo laimikį. O vėliau atvarė būrelį vergų, vis pabaksnodami juos vamzdžiais. Suskirstė juos po du ir liepė nešti  visus gulinčius į vidų. Žinoma, negirdėjau, ką tiksliai jiems liepė, bet netrukus pamačiau, kaip du vyrukai visai netoliese nusižiūrėjo lengvesnį krovinį. Vienas čiupo už pažastų, kitas už kojų – taip ir nutempė mergiotę į pilį. Paskui atėjo dar vienos.

Visą darbą kruopščiai saugojo keliolika sargybinių. Lyg jų būtų maža, bokšteliuose tebelindėjo vartų sargyba. O netrukus rimtesnius pabūklus atnešė ir šlaite įkūrė kulkosvaidininką. Lyg tyčia, šis su savo rimtai atrodančia patranka atsidūrė man už nugaros, kur jo negalėjau matyti, tik girdėjau, kaip retsykiais cypteli pabūklo stovas. Tai jau buvo visai negerai.

Aišku kaip dieną – Ernestas liepė visus sugrūsti į rūsius, kurių pilyje netrūko. Atsibus žmonės po linksmo baliaus tamsioje vietoje ir staiga supras, kad jau visai nelinksma.

- Kam jam tiek belaisvių? – sušnabždėjo Skirmantė. – Čia juk keli šimtai žmonių!

- Vergų niekada nebūna per daug.

- Bet keli šimtai! Kur jis tiek jų dės?

- Matyt, kažką grandiozinio sumanė. Gal nuosavą fortą kur nors pasistatyti? Aptverti šimtą hektarų Kinijos siena... Sugalvok pati.

- Aš nesuprantu vis vien – kaip jis tiek žmonių išmaitins?

- Tu turbūt „Dievų miško“ nekaitei, - murmtelėjau.

Negalėjome pajudėti ir pažvelgti vienas į kitą, tačiau jau įsivaizdavau, ką būčiau išvydęs jos veide.

Laukti teko ilgokai – visgi gulėjome beveik pakraštyje. Nugulėtą šoną ėmė mausti, o pajudėti nedrįsau. Įdomu, ar trankvilizuoti žmonės sapnuoja sapnus? Ar vartosi per miegus? Jeigu ne – tuomet įtartinai atrodysiu. Dar sugalvos žmogus su kulkosvaidžiu užmigdyti mane amžiams – ką jam reiškia vienas vergas, kuomet jų keli šimtai yra?

Dėl to paties nelemto kulkosvaidininko aš negalėjau visiškai nieko planuoti. Jis buvo tikra rakštis subinėje ir dabar beliko laukti, kada mane įneš į pilį. Ten bent jau stambaus kalibro daiktais nepamojuosi.

Skirmantę nutempė pirmą. Tada sugrįžę paėmė dar vieną merginą, o aš taip ir likau gulėti grieždamas dantimis. Tik kai aplink mane nebeliko lengvesnio grobio, vienas džiūsna čiupo mane už rankų, kitas nutvėrė už kelių.

- Sunkus, zaraza... – suurzgė vienas.

- Kur tau nebus, ble, šitiek prisigėręs, - pritarė kitas. – Nu, vairuok! Tik perspėk kai pavargsi, kad vėl neišmestumėm.

- O kas tau darbo? Ne tavo juk galva...

- Davaj, ropok!

Plūsdamiesi ir bambėdami jie tįsė mane per kiemą. Kybodamas ore pajutau, kaip ėmė dilgsėti nutirpusį šoną, bet turėjau didvyriškai kentėti. Du kartus jie mane nuleido ant žemės. Vieną kartą pakenčiamai švelniai, o antrą  nutėškė taip, kad vos liežuvio nenusikandau. Mintyse prisiekiau, kad prisikėlęs šiuodu kaip reikiant apdovanosiu batų antspaudais ant veidų. O jeigu dar teks galva į laiptus kaukštelėti – jie net nesulauks savo išvadavimo iš vergijos dienos.

Visgi laiptų pabučiuoti neteko, jie pakankamai sukaupė jėgų pievelėje prieš laiptus. Uždusę užnešė į viršų, įgrūdo pro duris ir ėmė vilkti koridoriais, kol galop kelionę baigė didelėje patalpoje su keliais stalais. Užkėlė mane ant stalo ir nuėjo atnešti dar vieno.

Kelias minutes gulėjau nejudinamas, klausydamasis aplink vykstančio šurmulio. Tik įsitikinęs, kad šalia manęs nėra įkyraus tipo, ketinančio įlysti į kišenes, vos vos pramerkiau akis.

Išvydau palei sienas išrikiuotas dėžes, netoliese stovintį stalą, ant kurio gulėjo vyras. Aplink jį sukiojosi radvilinis, gromuliuodamas cigaretę dantyse. Rausėsi po kišenes.

- Tu pažiūrėk, - išgirdau nustebusį balsą, - šitas dar pasą turi. Jūsų dėmesiui – Ramūnas Beržinis!

Kitoje pusėje, kur nieko nemačiau, keli vyrai nusijuokė.

- Tikras lietuvis! – šūktelėjo kažkas. – Reiškia, blogai dirbs. Gal jau dabar nušaunam?

Vėl juokas.

- Ei, svolačiai! Šitas tuščias – tįskit jį pas Marčių  rūsin!

- Maniškis irgi tuščias. Blyn, atėjo į šokius tik su rūbais! Nenormalus kažkoks...

- Ėhėhė, vyrai, čia tai prikolas!

- Kas? Kur?!

- Šita boba turi pistoletą. Norit pamatyti, kuo užtaisytas?

- Parodyk! Ėė... Nu šoviniai, o ką?

- Geriau pažiūrėk, avino tu galva!

- O… geras! 

- Kas?.. Ką ten pamatei?

- Gilzės! Tuščios gilzės!

- Cha cha chaaaa!

- Nu jo, tūpa boba...

- Matos, kad gyvenime šaudyti neteko vargšelei.

- Tai gal ji apskritai niekur netinkama? Gal ir ją nušaunam?

- O snukis kaip?

- Šūdinas tas snukis. Tokią tik į daržus.

- Cha, bus jai daug daržų! Galės dieną naktį po kopūstus ropinėti.

- Ė, o maniškė tai ginkluota! Pistoletas vienas, o apkabų net šešios. Merga į karą išsiruošė!

Suklusau. Skirmantė turėjo šešias apkabas ir vieną pistoletą. Vadinasi, ji visai netoli. 

- O pataikė į šokius, - pasišaipė kitas. – Nieko, pasitaiko.

- Ir graži dar zaraza... Tik truputį murzė. Gal ją į Vyckos rūsį nešti?

- Jeigu graži, tai aišku nešk! Pažiūrėk dar, ar papus turi. Man nepatinka su spuogais. Boba turi būti... ohoho!

- Tai tau ohoho. O mane, pavyzdžiui, plokščios veža.

- Kaip tai – visai plokščios?

- Na ne absoliučiai... Bet tokios na... Ai, tiek to!

- Tai tu nestumk, sakyk! Nori plokščios – surasim. Tu čia gi tarp savų...

Daugiau nebesiklausiau, nes prie manęs prisilietė kažkieno rankos.

- Blyn, šitas kaip su kailiniais...

- Gal nigeris?

- Ne, - sušvokštė balsas man į veidą. – Bet kažkur matytas.

- Čia visi daugmaž matyti. Mes gi daugiau kaip trečdalį miesto pričiupom. Tai kaip dėl tos mergos, Kliova?

- Gera merga, papai vietoje. Paliekam Vyckai į haremą. Dar tik patikrinsiu.

Mane kraustantis tipas rausė kišenes, traukdamas iš ten visokias šiukšles. Vieną mano pistoletą surado, dėl antrojo nesijaudinau – jis buvo saugioje vietoje. Kai ėmė sagstyti mano lietpaltį, mintyse pasiruošiau netikėtiems dalykams.

Galop vyrukas atlapojo skvernus ir sustingo. Gaila, nemačiau jo veido.

- O tu kurva!.. Vyrai... ateikit pažiūrėt!

- Kas? Nuogas gal?

- Koks tau, ble, nuogas... Taigi... Taigi ant jo... bliacha mucha, aš prie jo nesiliesiu!

- Tai jeigu nesiliesi, vadinasi, nuog… O TU KURVA!

Mintyse jau buvau nusipiešęs žmonių išsidėstymo planą. Jeigu balsai manęs neapgavo, visi čia buvę radviliniai darbavosi prie stalų. Jeigu kur nors ir buvo sargybinių, jų negirdėjau. Beliko tikėtis, kad jų nedaug.

Staigiu judesiu sučiupau prie krūtinės pritvirtintą pistoletą ir nuplėšiau jį, nukreipdamas jį į besiartinantį antrą tipą, kuris spoksojo į mane išvertęs akis. Dievaži, aš irgi nustebčiau, išvydęs ant miegančio žmogaus krūtinės pritvirtintus aštuonis paketus C4 sprogmenų su detonatoriais savo vietose. Sulenkiau koją ir žiebiau savo kraustytojui į dantis, nusirisdamas nuo stalo.  Bernas sustūgo ir trenkėsi į sieną, o aš atsistojau ant kojų ir nusitaikiau antrajam į tarpuakį.

- Laba diena, bliamba! – išsprūdo man.

- - -

 Bijojau velniškai. Jeigu sprogmenis ant mano krūtinės galima buvo laikyti pranašumu, tuomet tai buvo labai nepatikimas pranašumas. Visų pirma, juos sulipdžiau tik simboliškai. Sprogdiklis rankoje, o kas iš jo? Mirti aš nė kiek nenorėjau.

- Nebandykit kvailioti, vyrai! – perspėjau keturis kišenių kraustytojus, išvertusius į mane akis. – Matot sprogdiklį? Jau nuspaustas. Atleisiu – visą pilį velniop išneš, ar visiems aišku?

Vienas nervingai linktelėjo ir pažvelgė į durų pusę, svarstydamas, ar tik ne pats laikas nusimuilinti. Žinoma, tiek sprogmenų pilies niekaip neišsprogdins – sienos čia masyvios, metro ar net pusantro storumo. Geriausiu atveju langus šiame sparne išpūs į išorę ir šiukšlyną siaubingą padarys. Iš baldų nuolaužų ir mano smegenų... Bet jiems geriau šito nežinoti.

Patalpoje stovėjo aštuoni stalai, trys jau buvo tušti, o koridoriuje stenėjo du vergai, tempdami dar vieną šokių mylėtoją. Atbuli įnešė vidun, vargais negalais užritino ant stalo ir tik tada susidomėjo, kas čia vyksta. Išvydę mane išpūtė akis.

- Kas čia vyksta?...

- Skirmante! – pašaukiau, nekreipdamas į juos dėmesio.

Mergina kilstelėjo galvą, atsargiai apsidairydama. Pro prasegiotus marškinius bolavo pilvas ir viena krūtis. Ji skubiai nusirito nuo stalo ir ėmė segiotis, nenuleisdama nuo manęs akių.

- Dieve šventas, čia ir yra tavo planas?! Susisprogdinti?

- Užsičiaupk ir ginkluokis, kol šitie nejuda. Ei, kur jos pistoletą nukišot?!

Vienas radvilinis parodė į dėžę prie sienos.

- Ten padėjau! Tu ramiau, bičas, tu jeigu nori išeiti... tik pasakyk... išleis...

- O kas tau sakė, kad aš noriu išeiti? – nukreipiau į jį vamzdį. – Padėk merginai apsiginkluoti! Ir kur mano antras pystikas?.. A, va kur...

Mano antrojo „brauningo“ dar nespėjo įmesti dėžėn, gulėjo ant stalo krašto. Kadangi kairiojoje laikiau suspaustą sprogdiklį, teko vieną pistoletą įsimesti kišenėn.

- Vienžo dabar taip darysime, - krenkštelėjau. – Aš, ši mergina ir dar vienas iš jūsų, pavyzdžiui, tu, - parodžiau į arčiausiai stovėjusį, - lėtai eisime į  koridorių. Tu pridengsi ją ir kartu perspėsi kiekvieną sutiktą, kad...

Pabaigti nespėjau, nes driokstelėjo kurtinantis šūvis. Vos neprikroviau į kelnes – pamaniau, kad į mane pradėjo šaudyti. Iš karto po pirmojo nugriaudėjo dar trys. Keturi kambaryje buvę kišenių kraustytojai susmuko vietoje su skylėmis galvose.

Skirmantė nusitaikė į du nežinia ko laukusius vergus. Atrodė truputį pastėrusi.

- Tu gal durna?! – klyktelėjau. – Kokio gaidžio tu juos nušovei?! Jie gi nieko nebūtų padarę!

- O tu girdėjai, ką jie kalbėjo, kai kraustė mus? – urgztelėjo mergina.

- Na ir kas?! Būčiau liepęs – nešdintųsi iš pilies neatsisukdami, o dabar tik triukšmą sukėlei! Kas tau užėjo?!

- O tu nemanai, kad dabar turime progą išvaduoti visus žmones, kuriuos jie į rūsius uždarė?

- Išva... Tai kad jie miega, visi iki vieno! Tau ką, vėl smegenys pasimaišė? Duok čia savo pyškalą, imk, laikyk šitą!

Įspraudžiau jai į ranką sprogdiklį, tvirtai sugniauždamas jos pirštus.

- Laikyk ir neatgniaužk, antraip mums abiem galas. Aš dabar šaudysiu!

- Nenoriu aš laikyti šito daikto!

- O tu norėk. Niekas į tave nešaudys, nes bijos susprogdinti mane. O į mane nešaudys, nes... tą patį bijos padaryti. Niekas į nieką nešaudys, aišku?

Kažkur koridoriuose jau šurmuliavo šūvių pažadinti vyrai, dunksėjo skubūs žingsniai.

- Kodėl tau visada galima, o man ne?!

- Todėl, kad...

Kadangi nelabai žinojau, ką čia protingo atsakyti, nukreipiau ginklą į du vergus, spoksojusius į mus apvaliomis akimis.

- Ei, judu! Bėgte marš  iš čia! Ir kai bėgsite, rėkite visiems, kad čia yra psichas su dešimčia kilogramų C4. Kad tam psichui visi kelią duotų ir nebandytų šaudyti, antraip pilies neliks! Aišku? Bėkit!

Vyrai pažvelgė vienas į kitą, nurijo po seilę ir išbėgo. Netrukus ir riksmus išgirdau.

- Mudu pasiginčysim vėliau, - pasakiau Skirmantei. – Būk gera, laikykis šalia manęs ir nedaryk nieko kvailo. Mums reikia nusigauti iki jų sunkvežimių.

- Tai vergų nevaduosime?

- Dėl jų nesijaudink. Po poros mėnesių jie patys sukilimą organizuos, nuvers valdžią ir paskelbs nuosavą respubliką. Mes čia tik trukdysime.

- Ką čia nusišneki...

Už durų sutrepsėjo daugybė žingsnių. Pirmiausiai kyštelėjo vamzdžiai, tada ir galvos. 

- Ei, tik be kvailysčių! – perspėjau. – Aš labai sprogus! Ko žiūri, teroristo nematęs?!

Ištiesiau į atėjūnus abu pistoletus, galvos akimirksniu pradingo.

- Mes išeiname! – surikau. – Kad nė vienas ant kelio nestovėtumėt, suskiai! Šiandien aš nusiteikęs numirti ir kuo daugiau anapilin pasiimti su savimi!

Žengiau link durų, mestelėdamas žvilgsnį į dėžes, kur buvo rūšiuojamas atimtas turtas. Dėtuvės su šoviniais, pistoletai, revolveriai, laikrodžiai, peiliai, kastetai, granatos...

Įsimečiau į kišenę porą granatų.

Išlindęs į koridorių pamačiau juos – šešis vyrus, nusitaikiusius į mane automatiniais ginklais. Neperšaunamos liemenės, nublizginti juodi batai, vienas netgi su kaklaraiščiu ir motociklininko šalmu. Jie visi žiūrėjo į mane, tarsi klaustų – „kas per šūds?“

Išvydęs jų dvejojančius veidelius, nejučia įgavau drąsos, o kartu su ja – sparnus ir iškalbos dovaną.

- Šiandien jums labai pasisekė, vyrai! Jeigu mirsime, tai visi labai draugiškai, broliškai ir vienu metu! Norit pabandyti?

Toliausiai stovėjęs apsisuko ir pradingo tarpduryje. 

- Ginklus nuleiskit! Žiūrėkit man, kad nė garso! – pagąsdinau. – Aš labai nervingas. Jinai irgi.

- Tu mane labiau gąsdini! – sušnypštė už nugaros Skirmantė. – Baik rėkauti apie tą mirtį!

- O kaip tu ketinai iš čia išeiti, ką? Prasišaudyti kelią?

- Aš taikliai šaudau. O tame kambaryje amunicijos kalnai.

- Jo, blyn, vesternų gerbėja!

Patraukėme link durų. Kažkada seniai aš čia lankiausi, kai pilis dar ne kažkieno irštva buvo, o muziejus. Šiek tiek prisiminiau, kokia tvarka čia salės išplanuotos.

Ginkluoti komandosai liko už nugaros, prieš mus buvo pora ekspozicijų salių. Tik dabar jos buvo paverstos į barakus – lovos, spintelės su puodais, apšnerkšti staliukai, metalinės krosnelės ir pjuvenomis bei pelenais išteptos grindys.

Toli taip nenuėjome. Matyt, pernelyg gerai galvojau apie tuos aštuonis kilogramus sprogmenų. Kuomet pasiekėme pagrindinį holą su laiptais, ten jau mūsų laukė keli tuzinai vamzdžių, kyšančių iš už kiekvieno kampo. Tik lauko durys liko neužtvertos šauliais, tarsi kviesdamos išeiti.

- Atėjom... – sudejavo Skirmantė, dairydamasi man pro petį.

- Nieko tokio, - plačiau praskleidžiau lietpaltį, tarsi koks egzhibicionistas. – Ei, vyrai, matot šituos gražuolius?! 

Siūlau geruoju susitarti – nuvedate pas Ernestą, arba pabučiuokite savo subines atsisveikindami!

- Bet mums į lauką! – tyliai šnipštelėjo mergina.

- Tikrai?

- Jo!

Kai į mane spoksojo tiek šaulių, tingėjau jai aiškinti išėjimo į lauką pasekmes. Mudu buvome nepageidaujami čia, viduje, tačiau kas sutrukdys šutvei pradėti pyškinti pro langus, kada pasieksime kiemo vidurį? Ten jau niekas nenukentės, kai mano rankos ir kojos skraidys į šalis.

- Tai kur jūsų Ernestukas?! Nesakykit, kad išvažiavo į kaimą – nė už ką nepatikėsiu!

- Angele, ką tu darai? Durys va ten...

- Blyn, tu gali užsičiaupti? Aš žinau, ką darau!

Ji prikando lūpą, o aš toliau mosavau pistoletais, paeiliui taikydamasis į mane stebinčius šaulius. Baimė pamažu praėjo, apėmė nepamatuoto pranašumo jausmas. Įdomu, o jeigu nušaučiau kurį nors iš jų? Ar jie atsakytų ugnimi? Mačiau jų dvejojančius veidus – vyrai netgi rimtai nesitaikė į mane, jau pastebėję sprogdiklį merginos rankoje. Tik laikė savo pozicijas.

- Arba jūs vedate čionai Ernestą, arba prisiekiu – nušausiu ką nors! Kuris nori? Gal tu?

Įsismaginęs spustelėjau gaiduką – trinktelėjo šūvis, ištaškydamas tinką sienoje virš vyrų galvų. Tarsi atsakydama nuaidėjo automato papliūpa, nuo lubų pasipylė tinkas. Mano drąsos nė ženklo neliko, susilenkiau perpus, o vyrai rėkti nesavais balsais pradėjo. Keli pasilenkę nėrė į tarpdurį kitoje holo pusėje, tarsi aš tiksėčiau lyg kokia laikrodinė bomba. 

Nors imk ir krauk į kelnes... Tas šmikis, kurio pirštas netyčia suvirpėjo, gulėjo už barikados ir klykė nesavu balsu, kad „jis netyčia“. Kitoje pusėje keikėsi pusiau rusiškai, pusiau angliškai. Ir tik garsus švilpimas nuo laiptų visus nutildė, o mane ištiesino į pradinę padėtį.

- Nešdinkitės visi iš čia, - įsakė Ernestas, pabrėžtinai lėtai lipdamas žemyn. Jis vilkėjo tvarkingą kostiumą, plaukus buvo susilaižęs atgal, ūsus tarsi batų tepalu pasitepęs, nes nesiderino su viršugalvio spalva. Ir šiaip  - atrodė truputį ne iš to filmo išlipęs. Tačiau įspūdį vis tiek padarė, ypač kai paskui jį nusileido ne ką mažiau gracinga juodaplaukė gražuolė rusvais kailinukais. 

Pilies šeimininkas nudelbė visus, įskaitant mane, šaltu, išdidžiu žvilgsniu.

Vyrai su ginklais susimurmėjo ir paliko savo barikadas, pasišalindami į kitą pilies sparną. Netrukus likome keturiese – aš su Skirmante ir Ernestas su savo bevarde mūza.

- Norėjai man ką nors pasakyti? – paklausė jis.

- Sveikas, Ernestai, - pasakiau.

- Sveikas, nepažįstamas žmogau su sprogmenimis, - atsakė jis nepriekaištinga lietuvių kalba – net Skirmantė suvirpėjo iš pasigėrėjimo. Pajutau, nes vis dar glaudėsi man prie šono, bandydama pasislėpti.

- Kai paskutinį kartą tave mačiau, keikeisi kaip koks traktoristas, todėl gali nesistengti, - mostelėjau vamzdžiu, rankove šluostydamas nosį. – O gal tu dvynį brolį turi?

- Neturiu. Tik nepamenu, kad mudu būtume susitikę kada nors.

- Žinoma, nepameni. Tada tu manęs ir negalėjai matyti. Tūnojau sau pasaloje, žiūrėjau, kaip tu arbaletu moterims į nugaras šaudai.

Skirmantė staiga atsitraukė nuo manęs, nukreipdama į Ernestą pistoletą.

- Angele... Ar jis ir nušovė tavo žmoną? Tu matei, kaip jis išžudė tavo draugus – todėl tu nori jį susprogdinti?

- Vajėzau, baik tu kliedėti vieną kartą, - susiraukiau lyg rūgštelės užkandęs. – Ir iš kur tą daiktą ištraukei?! Liepiau tau sprogdiklį laikyti, bliamba!

- Iš dėžės paėmiau, - pasiteisino Skirmantė. – Ir nebandyk atimti – neduosiu! Šitas mano!

- Gerai jau, turėkis, tik nepradėk šaudyti be reikalo!

- Pats tai šaudei!..

Ernestas susidomėjęs sekė mūsų barnį, tada draugiškai krenkštelėjo.

- Prisipažinsiu, aš daug ko nesuprantu šioje situacijoje. Girdėjau, tu reikalavai manęs, norėjai pasikalbėti. Siūlau užlipti į mano apartamentus, įsitaisyti padorioje aplinkoje ir ramiai pasikalbėti. Be pistoletų ir be grasinimų.

- Ane? – kilstelėjau antakį. – Taip paprastai – į tavo apartamentus? Tu gal nežinai, ką žmonės apie tave mieste kalba?

- Rūsyje, - pataisė mane pilies šeimininkas. – Dabar daugelis ten sėdi. Ir neabejok, aš dar pakankamai išgirsiu apie save.

- Visi žino, kas tu per kailis, - šyptelėjau. – Turėk savo smegeninėje – jeigu tai bus spąstai, tuomet aš susprogdinsiu šitą savo „maikę“, gali neabejoti. Ir tave kartu.

- Ne, nesusprogdinsi, - atsakydamas šyptelėjo Ernestas. – Čia tik tavo toks koziris, kad išvengtum kulkų. Aš netgi spėju, kad cė keturi nuo sutrenkimo nesprogsta. Nesu garantuotas šimtu procentų, tik spėju. Tai kaip, užeisi?

Nurijau paskutinius žodžius – Ernesto sprogmenų žinios visgi buvo tikslios. Mano užminuota „maikė“ buvo veiksminga tik prieš tuos, kurie nieko nenusimanė.

- Tik be fokusų, - pamojavau ginklu.

- - -

Ernestas savo urveliui nepagailėjo blizgučių iš visų buvusio muziejaus ekspozicijų salių. Susitempė į kelias menes viską, ką rado geriausio – paveikslus, skrynias, monetų stendus, senovinių ginklų pavyzdžius ir taip toliau ir panašiai. Pasidarė savo asmeninį muziejų, kurio fone didžiulis plazminis televizorius atrodė lyg kičas. Jo svetainė buvo apstatyta vien muziejiniais baldais, kurie vis dar galėjo tarnauti nesubyrėdami. Atsainiu mostu parodė į krėslus šalia nedidelio, prašmatnaus stalelio, ant kurio stovėjo keli grafinai su spalvotais skysčiais.

- Prašau, sėskitės. Labai tikiuosi, mums pavyks susitarti gražiuoju ir šios vietos neišsprogdinti – labai nenorėčiau šitiek istorinio palikimo paversti pelenais.

Velnias žino, ar jis rimtai kalbėjo, ar juokavo. Aš įsitaisiau krėsle, įvertindamas jo grožį, bet gana menką patogumą palyginus su šiuolaikiškais baldais. Senoviniai baldai žmogui tarsi sakė – „sėdėk tiesiai, nesusikūprinęs. Padaryk kitiems įspūdį, ugdyk valią!“. Tuo tarpu dabartiniai baldai tik suokė – „įsitaisyk patogiai, atsilošk...“.

Žinoma, aš neketinau vaidinti aristokrato. Pabandžiau patogiau atsilošti, bet netrukus įsitikinau, kad senovinis daiktas niekam tikęs.

- Ir jūs, panele, - parodė į krėslą Ernestas. – Čia yra tik vienas sargybinis, jis stovi už durų ir mūsų dabar negirdi. Taigi, ginklais mojuoti nebūtina. Verčiau rūpinkitės, kad nepaleistumėte iš savo dailių rankų sprogdiklio.

Ir jis nusišypsojo šypsena, nuo kurios Skirmantės kojos pačios sulinko, ji klestelėjo į krėslą ir nusvarino ranką su ginklu, kitoje tebegniauždama manęs susprogdinimo įtaisą.

- Vyno? Konjako?

- Ne, dėkui. Bijau, kad po alaus gausis prastas miksas, - paglosčiau pilvą. – Tai ko ten pripylei? Migdomųjų?

- Taip. Panašiai... Pirmoji statinaitė buvo grynas alus. Prisipažinsiu, aš pats tokio negeriu. Per daug... subtilus skonis. O va kitos dvi jau buvo su priedais. Jeigu judviems  rūpi žmonių teisės, tai garantuoju – išbandžiau su gyvūnais. Jie šiuo metu jaučiasi gerai.

Šaipėsi, ne kitaip. Greičiausiai rimtai įtarė, kad aš nesiruošiu sprogti. Jeigu taip, tuomet jo maloni viešnagė buvo tik priedanga kažkam daug didesniam. Galbūt tik laiką tempė, norėdamas geriau suprasti mudviejų padėtį, gal ketino užverbuoti, o gal  į kokius nors spąstus įvilioti. Ernestas nebūtų Ernestas...

- Aha, - linktelėjau, nužvelgdamas juodaplaukę mūzą, kuri gracingai įsitaisė trečiame krėsle, romiomis akutėmis žiūrėdama į mane, tarsi būčiau viso labo įdomi šimpanzė. – O panos vardas koks?

- Ak, tikrai... Susipažinkite su panele Kristina. Ji, galima sakyti, šių namų pažiba. Beje, gal galėčiau išgirsti ir jūsų vardus? Mane jau pažįstate, aš Ernestas.

- Skirmantė, - tarstelėjo Skirmantė. Regis, ją Ernestas pagaliau visiškai užbūrė, dabar ji tik karpė ausimis, godžiai gaudydama kiekvieną gryną lietuvių kalbos žodį, nepagardintą riebiais keiksmažodžiais ir galūnių nukarpymais, kokie būdingi Biržų krašte.

- O mane gali vadinti kaip nori, - trūktelėjau pečiais.

- Jis Angelas, - pasufleravo mergina ir aš apdovanojau ją žvilgsniu iš padilbų.

- Angelas... – pakartojo Ernestas, įsitaisydamas ketvirtame krėsle. – Kaip įdomu. Angelas vienas kviečia angelą du, ar ne?

Jis ištarė tuos žodžius taip netikėtai, kad aš vos suspėjau nutaisyti idiotišką miną.

Vadinasi, kažkur šiuose rūmuose yra įrengta ryšinė, kur dieną ir naktį klausomasi eterio. Greičiausiai jie girdi visus pokalbius, džiaugiasi kiekviena nekoduota akimirka tarp manęs ir mano kolegos. Arba tarp vyrų buvusiame mentūros pastate...

- Čia koks nors žaidimas? – susidomėjo Skirmantė.

- Ne, - šyptelėjo Ernestas. – Bent jau ne šiai dienai. Sakykit, o jūs kartais ne toji mergina iš bičių fermos, kurią užvakar mieste bandė išprievartauti ir kuri buvo išgelbėta neaiškiomis aplinkybėmis?

- Jūs to paties kiekvieną sutiktą merginą klausinėjat? – paniuro Skirmantė.

- Ne. Tikrai ne. Tiesiog jūsų toks nekasdienis veidas... Labai tinka idealios aukos vaidmeniui. Atleiskit už nuomonę. Jus pamatęs kaip tik taip pagalvojau – šiek tiek naivoka, daili mergina didelėmis akimis, negali būti, kad ji nepakliūtų į kokią nors kebeknę... Taip pat ir apie bičių ūkį girdėjau, šiaurinėse žemėse kažkur, tarp miškų, ar ne? 

- Gerai, nepradėkim čia aukštojo pilotažo lietuvių kalba, - mostelėjau – Nekasdienis, kebeknė... Jomajo, mano motina padoriau keikiasi. Geriau papasakok man , Ernestuk, kam tau tiek liaudies su antkakliais prisireikė? Antrąją didžiąją sieną statysi aplink miestą?

- Šiaip tai yra slapta informacija, - mirktelėjo pilies šeimininkas, pildydamas taurę iš grafino. – Bet galiu patikinti, kad nebus šaudoma į nugarą.

- Aš šit irgi žiūriu į tave, į tavo balaganą ir galvoju – nagi nelaikys Ernestukas daugiau kaip trijų šimtų žmonių tokioje mažoje teritorijoje, kur net piktžolės sunkiai auga, - atsikrenkščiau, bandydamas patogiai įsitaisyti aristokratiškai nepatogiame krėsle. – Tau tik į užmiestį su šitiek liaudies. Į kokį nors didelį ūkį, kur dešimtys hektarų žemės. Kiekvienam po kauptuką – ir pirmyn! Genialus planas...

Pažvelgiau jam į akis. Ernestas pažvelgė į mane per taurės viršų. Iš jo nesikeičiančios šypsenos galima buvo išskaityti tik dirbtinį mandagumą. Kaip ir prieš tai. Jokių emocijų.

- Ar aš nutvėriau ką nors iš tavo giminių? – paklausė jis. – Kadangi tu užminuotas ir... hm... mirtinai pavojingas, tai mudu galime susitarti – aš liepiu vyrams surasti tuos žmones...

- Nesivargink, - pertraukiau. – Visi maniškiai į užsienį išvažiavo. Taip jau nutiko, kad aš šią naivią mergaitę į šokius palydėjau. O kadangi nutuokiau, kuo viskas baigsis, tai pasirūpinau šituo daiktu, - parodžiau nykščiu į sprogmenis.

- Supratau. Vadinasi, mirti nesiruoši.

- Panašiai. Su vienu mažu „bet“. Jeigu visgi teks mirti, noriu pasiimti su savimi kuo daugiau anapilin. Girdėjau, senovėje taip faraonus laidojo – supakuodavo į sarkofagus, o aplinkui dar jo tarnų priskersdavo, kad anam maloniau mirti būtų. Kažkaip panašiai. Tu mane supranti...

- Mhm, - linktelėjo Ernestas. – Įdomiai.

- Taigi, mano poreikiai iš tiesų labai paprasti – išsinešdinti iš tavo pilies kartu su ja, - reziumavau.

Vadukas gurkštelėjo gėrimėlio ir kelias sekundes galvojo, užvertęs akis į lubas.

- Tai tu nori, kad aš priversčiau atidaryti vartus?

- Dievaži, taip!

- Jokių problemų, - nusišypsojo Ernestas. – Galite eiti, niekas jums netrukdys, pažadu.

- Opapa, - apsidžiaugiau. – Aš ir nesitikėjau, kad viskas taip civilizuota ir paprasta bus, tikrai. Bet yra dar viena smulkmena. Vat dėl tos smulkmenos aš ir norėjau, kad mes liktume akis į akį.

Aš atsistojau ir apėjau krėslus, atsistodamas tarp Kristinos ir Ernesto.

- Vartus tai tu gal ir atidarysi, - tariau šeimininkui, - o štai kiemą pereiti – didžiulė problema. Matai, Ernestuk, sprogimas didžiausią žalą daro tarp keturių dienų. Kai tų sienų nėra – tai tiek ir to triukšmo. Bijau, man reikės gyvos garantijos.

Ir nuleidau leteną Kristinai ant apnuoginto peties.

- Stokis, mažyte, eisime pasivaikščioti.

Akimirką visi trys spoksojo į mane kaip į tikrą angelą, apsireiškusį iš niekur.

- O kodėl ne jį? – atsitokėjo Skirmantė. – Jis juk čia vadas, jis geresnis įkaitas!

- Taip ir man iš pradžių atrodė, tačiau dabar suprantu, kad taip nėra, - laužiau liežuvį gryna lietuvių kalba, nenukarpydamas galūnių. – Matai, Skirmantute, šioje pilyje yra mažiausiai du vyrai, kurie dievina šią žavią būtybę.

Paglosčiau Kristinai plaukus, ši kryptelėjo galvą, stengdamasi išvengti prisilietimo.

- Tačiau nepastebėjau nė vieno, kuris taip pat išsižiojęs žiūrėtų į Ernestuką. Vadinasi, jis nėra labai mylimas. Vadinasi, šansai su juo pasiekti vartus yra nykiai menki. Tas antrasis gali nuspręsti, kad dabar jo laikas užimti vado vietą. Pykšt, bumbt – nebėr Ernestuko. O tada ir mūsų. Štai kodėl vertingesnė yra panelė Kristina. Ją čia myli mažiausiai du vyrai. Jeigu vienas iš jų sugalvos, kad dėl mūsų gyvybių verta paaukoti Kristiną, kitas jam būtinai atsilygins. Argi tai neskamba kaip nelaimingos meilės istorija? Blyn, aš galėčiau romanus rašyt...

- Tu bent supranti, kad šitaip tapsi mūsų pagrindiniu taikiniu? – niauriai ištarė Ernestas, kuriam mano planas visai nepatiko. – Tu dabar esi nesvarbus, kol nieko rimto čia nepridarei. Jeigu paimsi ją įkaite, tave persekios kaip pasiutusį šunį.

- Bijau, per vėlu jau. Panelė Skirmantė nupyškino tavo keturis vyrus. Mes jau ir taip tavo mirtini priešai.

- Manykite, kad DAR ne.

- Matai? – mirktelėjau Skirmantei. – Kaip jis dievina savo damą – net keturių vyrų mirtį pavertė niekuo.  Tai tik įrodo, kad aš teisus. Mes imame Kristiną, o tu, Ernestuk, pasirūpink, kad vartai būtų atviri kaip per švedų įsiveržimą.

- - -

Panelė Kristina atrodė keistai rami ir pernelyg nesispyriojo – tarsi jai visą gyvenimą būtų tekę įkaitų dramose vaidinti. Man tereikėjo ją atsainiai už peties prilaikyti ir žiūrėti, kad ji savo batelių nepamestų. Mano pistoletas netgi nebuvo nukreiptas į ją. Kristina atrodė silpna ir ne itin pajėgi gintis. Daili, bet niekam tikusi būtybė.

- Kur tu mus vedi? – nusistebėjo Skirmantė, kuomet išėjome į kiemą, lydimi bent tuzino niaurių žvilgsnių. Apsirikau – panelė Kristina slaptų gerbėjų turėjo gerokai daugiau. Ernestui beliko kramtyti nagus.

- Pasiimsime jų sunkvežimį, - paaiškinau Skirmantei. – Pėsčiomis toli nepaspruksime, kai jie sugalvos vytis.

- Antrą iš kairės šį rytą užpildė kuru, - staiga išsižiojo Kristina. – Raktus laiko užrakintus būdelėje šalia sunkvežimių.

- Tai dabar tu jau mums padedi? – nusistebėjau. – Ką dar gero pasakysi?

- Kai sėsite į sunkvežimį, peršaukite kitų padangas, - pasakė gražuolė. 

Kalbėjo ji atsainiu balsu, tarsi niekas neberūpėtų.

Vartus į sunkvežimių kiemą prilaikė masyvi spyna. Į tokią net šaudyti neapsimoka – nieko jai nepadarytum.

- Gerai, darysim taip, - kreipiausi į Skirmantę. – Tu pasaugosi ją. Duok man sprogdiklį. Gali jo nebegniaužti – vis viena neveikia.

- Ką, rimtai?! – pasiuto vesternų gerbėja.

- Jeigu veiktų, tai tau tikrai neduočiau! Laikyk ginklą, taikykis į Kristiną. Į mus pro langus žiūri!

Iš vidinės kišenės ištraukiau peilį ir atlupau vieną C4 gabalą. Nurėžiau peiliu kampą, ištraukiau vieną detonatorių ir netrukus sumaigiau visai padorią bombikę spynoms draskyti. Užmečiau akį į pilį – ten vyrai žiūrėjo į mane su tokia neapykanta, kad po manimi tikriausiai žemė turėjo prasiverti.

- Atsitraukiam! – riktelėjau merginoms, žengdamas prie jų. Dešimt žingsnių – atleidau sprogdiklį. Driokst! 

Visai kaip per pratybas. Spyna nulėkė nežinia kur, surūdijusį metalą sprogimas iškandžiojo įvairaus dydžio kąsniais.

- O vartai, ble, tai ne toj pusėj! – rėkė man nuo pilies pasipiktinę radviliniai.

- Užsičiaupkit ir sėdėkit tyliai, arba mano mergina nušaus jūsų merginą! – užrikau jiems.

Prisitaikęs peršoviau gretimų sunkvežimių padangas. Skirmantė negailėdama supyškino vienintelį stovėjusį iš kairės. Netgi į radiatorių porą kulkų paleido. Matyt, atsigriebė už tai, kad negavo daugiau nė vieno vyro nušauti.

Iš medžio plokščių sukombinuotos būdos duris saugojo paprasta spyna – pora kulkų ją pavertė laužu. 

Kad ir kas prižiūrėjo transportą, tvarką jis mėgo – visi raktai ne tik buvo tvarkingai sukabinti, tačiau virš kiekvieno ir automobilio numeriai markeriu surašyti. Negali kaltinti – iš kur tokiam stropuoliui žinoti, kad vieną dieną jo tvarką įvertins teroristas su sprogmenimis?

- Duok man, aš vairuosiu, - pareiškė Skirmantė.

- O kodėl tu?

- Aš teises turiu!

- O kam čia rūpi? – trūktelėjau pečiais. – Tu bent esi vairavusi tokį daiktą?

- Taip, esu. Mano ūkyje panašus stovi, tik kuro jau seniai nebelikę.

Akimirką galvojau, tada padaviau jai raktelius. Nusprendžiau, kad būsiu naudingesnis, jeigu užsiimsiu galimais persekiotojais. Ant mano krūtinės tebebuvo sprogmenų, kišenėje gulėjo dvi granatos. Dar kelios diversijos nepakenks.

- Okėj, mažyte, tu vairuoji. Spausk tiesiai pro vartus. Aš šaudysiu į visus, kurie prieis per arti.

Kristiną teko pasisodinti šalia, beveik ant pavarų perjungėjo. Varikliui užriaumojus, mašina agresyviai liuoktelėjo į priekį, įspausdama mus sėdynėse. Sumaitoję apšarvuotu priekiu vartus, netrukus atsidūrėme prie laiptų.

- Atsiprašau, sankaba labai jautri! – šūktelėjo Skirmantė, kariaudama su vairu.

- Kelias – už mūsų, - pasufleravau, nusitaikydamas pistoletu pro langą.

- Manau, jie nesupyks, jeigu važiuosiu per pievą...

Aimanuodamas ir kratydamasis, sunkvežimis išlaviravo tarp medžių, barškėdamas tiesiai į vartus. Visa laimė, miegantys diskotekos svečiai jau buvo pašalinti nuo didžiosios pievos dalies.

- Ei, jie neatidarė vartų! – pastebėjo Skirmantė. – Užtai atvėrė duris vartuose...

- Manau, reikia taranuoti.

- Bet jie tokie... masyvūs, net nežinau...

- Dieną tikrinau, jie iš skardos ir lentų padaryti, o sukabinimas tik atrodo stiprus. Be to, jie atsidaro į išorę. Taranuok!

- Jeigu jau taip sakai...

Sargybos bokšteliuose rėkė ir mojavo vyrai, nesuprasdami, kas vyksta. Skirmantė sukando dantis ir šiek tiek pristabdė. Sunkvežimio šarvuotas priekis įsirėmė į skardas ir sudejavo pragarišku balsu, metalui brūžinant metalą.

- Kam stabdei? – riktelėjau. – Taranuok, o ne bučiuok vartus!

- Tylėk, aš žinau ką darau! Rūpinkis bokšteliais!

- Į mus ir taip nešaudo, o štai tu nesąmones darai...

Vartai įlinko nuo spaudimo. Skirmantė įjungė pirmą bėgį ir nuspaudė akceleratorių giliau. Variklis pavojingai sugrumėjo, stumdamas kelias tonas metalo į priekį. O po akimirkos neatlaikė užraktai – į stiklą pasipylė varžtai bei metalo nuolaužos, vartai atsivėrė kuo plačiausiai, praleisdami mus į priekį. Sunkvežimis išvažiavo ant tilto, sulopyto ne ką  geriau už vartus.

- Juk sakiau! – negalėjo atsidžiaugti savimi mergina.

- O dabar spaudžiam, - maigiau delne C4 gabalą, paskubomis gamindamas dar vieną bombikę. – Už tilto stabtelk akimirkai. Tik mirksniui, iš karto už lentų. Man šitas tiltas tikrai nepatinka. Niekada nepatiko.

- - -

- Mes nevažiuojame į slėptuvę? – pasitikslino Skirmantė. – Betgi mano daiktai ir prekės...

- Aš negaliu rizikuoti su tokiu dideliu sunkvežimiu, - pasakiau. – Čia tarsi uždėti švytintį ženklą – „kažkur netoliese yra slėptuvė“! Ne, mes dabar turime važiuoti iš miesto. Ernestas mūsų tikrai ieškos.

- Jis greičiausiai net nežino, kur aš gyvenu.

Parodžiau jai sukti į dešinę.

- Manau, žino. Jeigu ne tiksliai, tai bent apytiksliai. Pats pasakė, kad tu iš bičių ūkio, kad iš šiaurinių rajonų. Tu nepaneigei. Vadinasi, patvirtinai. Jis tave kiaurai permatė.

- Tu mane vėl gąsdini?

- Tik dėstau faktus. Manau, jis ir mane perkando. Žino, kas aš toks, o tai jau geruoju nesibaigs.

- O kas tu toks?

Neatsakiau, mąstydamas apie tolimesnį mūsų maršrutą.

- Jis greičiausiai nieko nežino apie slėptuvę mieste, - murmėjau. – Bet gavo įrodymų, kad tu esi iš bičių ūkio. Ir dar pridėjo mane į tavo kompaniją. Arba tave – į mano. Bet kuriuo atveju jis turi vietą, kur pradėti ieškoti.

- Mano ūkį?!

- Jeigu aš būčiau jis, pradėčiau ieškoti nuo tos vietos. O Ernestukas proto turi tikrai ne mažiau už mane.

Sucypė stabdžiai, sunkvežimis sustojo vidury gatvės, visai šalia neveikiančio šviesoforo.

Skirmantė įbedė į mane žudantį žvilgsnį.

- Betgi tai mano ūkis, bliamba! Ten septynios moterys ir du vyrai! Ir tiems dviems vyrams – po dvylika metų! O tu ten nukreipei visą radvilinių armiją?!

- Tu nori pasiginčyti, kuris iš mudviejų labiau kaltas? 

- Aš noriu, kad... Bliamba, nudėsiu tave, jeigu jiems bent plaukas nuo galvos nukris!

- Man jau bloga nuo jūsų keliamo triukšmo, - atsiduso Kristina. – Galima, aš išlipsiu?

- Ne! – nukreipė į ją ginklą Skirmantė. – Sėdi vietoje ir tyli! Mes važiuosime į ūkį! Nors tu, Angele, ir laimėjai lažybas, bet mes važiuosime, girdi?!

- Tik aplinkiniu keliu, - parodžiau į posūkį. – Mes nežinome, kiek mieste likusių žmonių dirba Ernestui. O sunkvežimis kelyje – patikėk, čia tokia meganaujiena, kad kalbų bus metams. Siūlau važiuoti aplink ežerą ir visiems parodyti, kad mes patraukėme į pietvakarius.

Kurį laiką ji įnirtingai gniaužė viena ranka pistoleto rankeną, kita – vairą. Tada sugriežė dantimis ir spustelėjo akceleratorių. Mašina suurzgė, sukdama į Kęstučio gatvę.

Miestą palikome be jokių nuotykių, klausydamiesi variklio darbo. Įsukę į kelią, vedusį aplink ežerą, kurį laiką kentėjome žvyrkelyje išmuštas duobes, kurių niekas per septynerius metus netvarkė. Antra vertus, automobiliai irgi gana greitai nustojo važinėti – kelias baigė apsitraukti augmenija.

Kai pravažiavome užtvanką, paliepiau trumpam pasukti į šalutinį keliuką. Visai netoliese buvo apleista sodyba. Mūrinis namas žiūrėjo į mus kaltinančiu žvilgsniu, savo išdaužytais langais ir apsvilusia pastoge.

- Turiu čia atsargų nenumatytiems atvejams, - paaiškinau. – Manau, dabar pats metas jas priglausti. Prižiūrėk Kristiną, kol grįšiu.

Negyvenamame pastate buvau įsitaisęs slėptuvę po krosnimi. Plytomis išklota duobė, uždengta betoniniu dangčiu. Nukasiau nuo jo sutrūnijusias pjuvenas ir šiaip ne taip atvožiau. Duobėje gulėjo odinis krepšys su ginklais ir šoviniais. Jokių maisto atsargų.

Kruopščiai sutvarkiau pėdsakus už savęs ir grįžau į sunkvežimį. Kristina tebesėdėjo savo vietoje, įbedusi bereikšmį žvilgsnį į prietaisų skydelį. Nuo pat pagrobimo pradžios ji laikėsi taip tyliai, kad retsykiais aš netgi pamiršdavau apie ją.

- Tau viskas gerai? – niūktelėjau.

Ji patraukė pečiais ir papurtė juodas garbanas:

- Daugiau ar mažiau...

- O su ja ką darysime? – paklausė Skirmantė, kramtydama lūpą. – Gal palikime čia, ant kelio?

- Vėliau su ja išsiaiškinsime, - murmtelėjau, nustebintas keisto belaisvės pasyvumo. – Vairuok. Kelią namo žinai?

- Žinočiau, jeigu būtumėme ant Rokiškio plento. Dabar aš nieko nežinau!

- Aišku. Važiuok tada tiesiai, parodysiu kelią.

Po dešimties minučių apvažiavome ežerą ir visu greičiu praūžėme pro buvusią miškų urėdiją, dabar virtusią neįžengiamu mišku – ten kadaise buvo ir medelynas. Neprižiūrimas jis greitai užaugo savaip, padėdamas tašką bet kokiai žmogiškai estetikai.

Malonu viršyti bet kokį greitį, dėl kurio anksčiau visuomenė iš proto kraustėsi. Nei tu dabar rūpi kam nors, nei ką. Sukiojo Skirmantė baranką, net liežuvio galiuką iškišusi iš pasitenkinimo.

- Tavo plentas, - parodžiau į priekį. – Pasuksi į kairę, o toliau – pati turi žinoti.

- Aišku...

Kolektyviniuose soduose žydėjo vyšnios. Beveik viskas aplinkui skendėjo baltuose žieduose. Piktybiškai suvešėję medžiai užgriozdė net menkus įvažiavimus.

Sunkvežimis pasuko į plentą ir netrukus džiugiau užriaumojo nuo geležį užplūdusios laisvės jausmo.

- - -

Skirmantės bičių ūkis buvo pasislėpęs gerokai per menkai. Miškų šiose vietose žėlė nepakankamai, o ir patį ūkį labiau gelbėjo tai, kad patys biržiečiai labiau dairėsi į sostinės pusę, nei į Latvijos pasienį. Bet kuris radvilinis, sugalvojęs šiuose kraštuose padūkti su transporto priemone, būtų jį neišvengiamai aptikęs. Ne veltui Ernestas girdėjo gandus apie šią vietą.

Sunkvežimį pasitiko maždaug pustrečio metro aukščio pagaikščių tvora. Vietomis gerokai patrešusi, iš vidinės pusės užkamšyta kažkuo, ji panašėjo į lengvą kąsnį. Netgi Skirmantės vairuojamas sunkvežimis galėjo ją išversti nepatirdamas jokių nuostolių. Ši tvora juosė nelygią teritoriją, kurios net formą nusakyti buvo sunku. Mintyse paskaičiavau, kad bus daugiausiai pusantro hektaro. Aišku, kam bitėms reikia daugiau? Jos ir per tvorą perskris savo gėlytes užuodusios.

Prie vartų, išgirdę variklio burzgimą, mus pasitiko atkištais vamzdžiais. Skirmantė iškišo galvą pro langą ir suriko, kad atvertų vartus. Po kelių minučių taip ir nutiko – didžiulis daiktas, primenantis vartus, pajudėjo, o mes įriedėjome į nedidelį kiemą.

Mane nustebino apsiginklavusios moterys, be kurių čia daugiau nieko ir neišvydau. Vaikams tikriausiai paliepė viduje slėptis. Viena jauna, šiek tiek panaši į Skirmantę. Dar viena sena, taip pat panašių bruožų. O kitos penkios labiau panašėjo į čigones – tokios žvitrios, įrudusios, ginkluotos ir mirtinai pavojingos. Kažkada Raimondas man aiškino, kuo ginkluotas vyras skiriasi nuo ginkluotos moters. Vyrui dar maga pamojuoti savo patranka, įsitikinti, kad jis tikrai padėties šeimininkas. Ir tik tada auką nušauti.  O moteris pirma šauna, tada įsitikina, kad ji padėties šeimininkė. Ne veltui prezidentus geriau saugo asmens sargybinės moterys, ne vyrai. Jos labiau reikalo žiūri.

Jausdamas įkaitusią atmosferą išlipau labai atsargiai, rankas laikydamas atokiau nuo kišenių. Kristina pasiliko viduje, kol kas neketindama susipažinti su savo naujais angelais sargais.

- Kol kas viskas gerai, mama, - pasakė Skirmantė. – Čia Angelas, mano draugas. O ten, sunkvežimyje, Kristina liko, mūsų belaisvė. 

- Tai ką pridirbot? Iš kur mašiną paėmėt? – apstulbo senoji.

- Ai, papasakosiu vakarienės metu, mam... Visų pirma reikia slėptuvę miške apžiūrėti, ar viskas su ja tvarkoje.

- Tai reiškia, prisidirbot kažką?! – moteris pažvairavo į mane.

- Į šokius ėjom, - atsakiau jai. – Jūsų duktė labai norėjo. O šokiuose... na žinot, kaip šokiuose būna...

- Oi vaikai vaikai... Šokiai, belaisviai, mašinos... Miltų bent atvežėt?

Mašiną nuvairavom arčiau daržinės, vartus užšovėme. Dabar pamačiau, kad iš vidaus pagaikščių tvora buvo apkrauta šiaudų ryšuliais – stambiais, plačiais, ant jų drąsiai vaikščioti galėjai lyg ant sienos. Dviem eilėmis, beveik pustrečio metro pločio presuotų šiaudų siena juose visą teritoriją. Ties vartais – net trimis eilėmis, lyg imituojant pilies įtvirtinimus. Tik iš išorės pagaikščių tvora atrodė menka. Dabar supratau, kad ji ne taip jau lengvai pramušama. Aišku, sunkesnė mašina ją įlauš. Gal kiek prastumdys ryšulius, tačiau tikrai ne iš pirmo karto.

Dar čia buvo sena daržinė aplaužytu stogu, raudonų plytų namas, mažas sodas ir žinoma, pieva su aviliais.

Kristiną nuvedėme į namą, ten pat aš savo sprogmenis nuo savęs nurinkau, stebimas pakraupusių čigonių. Jų vardus pamiršau vos išgirdęs. Vieną, berods, vadino Nataša. Kuri iš tiesų – užmuškit, neprisiminčiau. Skirmantės seserį vadino Audra – merginai netgi labai tiko. Vos išgirdusi, kad ūkiui gresia svečiai, ji pakėlė tokią audrą seseriai, kad ši tik sėdėjo suskliaudusi ausis ir sekė kiekvieną Audros judesį. Motina jaunėlei šiek tiek pritarė, nusitvėrusi dvivamzdį pyškalą.

- Mes tave miltų siuntėm, o ne į šokius!

- Gerai, aš jau supratau, - kilstelėjo abi rankas Skirmantė. – Dabar pagalvokim, ką darysim?

- O ką čia padarysi?..

- Gal belaisvę gražuolę paleiskim? – pasiūlė viena iš čigonių – daili mergička, kuri visos mano viešnagės metu dar nė karto pistoleto iš rankų nepaleido, saugodama Kristiną. – Kam mums ji čia reikalinga? Dėl jos juk ir tie... radviliniai, ar kaip ten – atvyksta, ar ne? O jeigu ją pakeliui sutiks – gal apsigalvos?

- Eik jau, Rūtele, tokie tik ir apsigalvos! – atrėžė Skirmantė. – Nematei tu jų!

- Neapsigalvos, - papurtė galvą ir Kristina, visą laiką liežuvį už dantų laikiusi. – Ernestas - kerštinga šlykštynė. Dar ne už tokius dalykus bausdavo.

Kurį laiką moterys tylėjo, į belaisvę skersakiuodamos.

- Kad jau prasižiojai, tai gal papasakosi, ką tu pati pilyje veikei? – pasiūliau. – Kas tas Ernestas tau? Tėvas? Vyras? Brolis?

- Šeimininkas, - nenoriai atsakė Kristina.

- Įdomu. Daugiau papasakosi?

- O ką ten pasakot? – trūktelėjo pečiais. – Pagavo mane su tėvais prieš ketverius metus mieste. Tėvas šeimą gynė – nušovė pirmą. Motina stojo ginti – ir ją nušovė. Mano brolį mirtinai sumušė. O mane pasiėmė, kad pasilinksmintų. Nesipriešinau pernelyg – tai daug ir nekankino. O vėliau tapau tuo, ką dabar matai.

- Betgi tai baisu! – pasipiktino Audra. – Tai reiškia, tu ne viena iš jų?

- Man jau tas pats, kam aš priklausau, - visai be ūpo atsakė Kristina.

- Kaip tai „tas pats“? Negali būti tas pats! Tu juk žinai, ko nori!

Atsakydama Kristina tik trūktelėjo pečiais.

- Nori, priimsime gyventi pas save? – gręžė akimis belaisvę Audra.

- Aš noriu numirti, - atsiduso Kristina. – Gal tik nedrįstu pati... Daugiau nieko nenoriu.

- Man ji primena ankštame narve užaugintą vištą, - pasakė čigonė, pavadinta Rūta. – Tos irgi į laisvę paleistos nežino ko nori. Paberk joms kruopų panosėje – lesa su visomis šiukšlėmis. Nežino, nei į kurią pusę eiti, nei ko gaidys prie jų lenda...

- Eik jau, radai su kuo lyginti! – pasipiktino Audra.

- Bet kad taip ir yra, pažiūrėk! Žiūri į vieną tašką, viskas jai dzin. Bet tos vištos, žinok, ne tokios jau beviltiškos. Pabūna su kaimietėmis būryje, atsigauna pamažu. Gal ir Kristinai panašiai reikia su mergaitėmis ir berniukais pabūti, pagaus gyvenimo bangą...

- Eik tik nekvarksėjusi! Negražu taip apie žmones kalbėti. Ė, Kristute, o tu moki ką nors dirbti? Na, kad ir paprastus ūkio darbus? – kamantinėjo Audra, kuri čia greičiausiai ir buvo tikroji šeimininkė. Skirmantė visiškai ištežo, pajutusi akmeninę sesers ranką.

- Nežinau, - murmtelėjo Kristina ir galop visai užsisiuvo burną. Daugiau iš jos niekas nė žodžio neišpešė.

- Aišku, kad nieko neaišku, - reziumavo Audra, pakabindama šakute raugintų kopūstų kuokštą. – O kaip tu... Angele? Kas tu toks būsi?

- Šiaip, neaiškus tipas, - numykiau. – Sutikau tavo sesę mieste, ji man tiek ausis išūžė visokiom nesąmonėm, kad va kaip gavos – turėjau ją parvesti už rankos namo.

- Uhu, - kramtė kopūstus mergina. – Panašu, panašu į mūsų Skirmantę.

- Tu gal mažiau karksėk nuo žemės neatsiplėšus? – pasipiktino ši.

- Ojojoj, vyresnėlė atsirado, - numetė šakutę į indą Audra. – O kas gero iš tavęs, ką? Sakiau siųsti Rūtą į Fortą, tai tu išsikarksėjai, kad viską geriausiai žinai. Še dabar kad nori – nei medaus, nei miltų!

- Yra tie miltai! Jau sakiau – mieste palikom! Saugioj vietoj!

- Tai aš ir sakau! Su tavim visada taip – darai ką nors, tai būtinai reikia dusyk daryti, kad iki galo gautųsi. Dabar reikės kažkam antrą kartą į miestą traukti, kad miltus paimtų!

- Dabar mums reiktų galvoti apie tuos, kurie netrukus čia pasirodys, - atrėžė Skirmantė.

- Arba nepasirodys...

- Gerai, jūs čia ginčykitės, - pakilau nuo stalo, – o man reikia prieš naktį jūsų pagrindinį kelią užminuoti. Jeigu jie turi daugiau ratų, tuomet galim sulaukti svečių greičiau nei norėtųsi.

Audra pažvelgė į mane kažkaip dvejodama, tada linktelėjo. Išeidamas pro duris dar suspėjau išgirsti, kaip ji klausė Skirmantės, ar aš esu patikimas.

Štai ši mergužėlė kėlė šiokį tokį pasitikėjimą. Aišku, charakterį turėjo – mėgo papriešgyniauti, net jeigu teisybė akivaizdžiai ne jos pusėje. Iš karto matosi, kad su Skirmante tais pačiais genais dalinosi.

Išėjęs pro vartus apėjau visą perimetrą, apžiūrėdamas tiek tvorą, tiek viską, kas aplinkui. Iš vakarų ir šiaurės ūkį supo pažliugusios pievos, kur tikriausiai bitės darbavosi. Netoliese augo kelios milžiniškos liepos, žėlė žilvičiai. Atremti į liepas trūnijo nebenaudojami žaginiai. 

Pietuose – kelios kalvos, taip pat paliktos pievoms, tačiau jau suspėjusios apaugti retais krūmokšniais. Kiek toliau – retmiškis, kuris šiek tiek pridengė vaizdą nuo žvyrkelio. Rytuose – kiek tankesnis miškelis, bet nelabai didelis. Pilnas akmenų, regis, netgi pravalytas nuo nereikalingos augalijos. Tikriausiai moterys jame malkauja laiko turėdamos. 

Stovėdamas per kelis šimtus metrų nuo sodybos ant žvyrkelio pabandžiau įsijausti į Ernesto kailį. Jis be jokios abejonės, net ir degdamas kerštu, pasinaudos galva. Tikriausiai suprato, kad aš taip pat ne ką menkesnis gudročius, kad pirmiausiai jo mergą pasigriebiau prieš išlįsdamas į kiemą. Ką gi aš daryčiau, važiuodamas į sodybą, kurioje gali tupėti gudročius, visai neseniai ant savo krūtinės tampęs aštuonias plytas C4?

Antra vertus, ką MAN daryti prieš tokį, kuris ims kurti planus gudročiui, su savimi besinešiojančiam tiek sprogmenų?

Dairiausi, stebėdamas įvairias aplinkos smulkmenas, o galvoje pamažu nugulė vientisas planas. Jis gerokai skyrėsi nuo pirminio sumanymo – užminuoti kelią.

Dievaži, merginoms nepatiks...

6.

Septintasis dangus

Kai grįžau į sodybą, jau buvo tamsu. Silpnai spingsojo žibalinė lempa pro langą, dusliai urzgė šuva prie būdos, žiūrėdamas į mane meiliu žvilgsniu. Jo uodega nejudėjo, nusprendžiau nesiartinti ir neglostyti paausio. Išgyvens kaip nors.

Viduje moterys jau buvo persitvarkę savaip. Kristinos niekas nebesaugojo, ši sėdėjo stalo gale, įsispraudusi į kampą ir ragavo kopūstus su bulve. Jos veide vis dar atsispindėjo apatija. Čigonė Rūta visgi buvo teisi – atrodė kaip višta, užauginta ankštame narve. Nors pats tokios vištos ir nebuvau matęs, bet palyginimas visgi taiklus.

Skirmantės motina kuitėsi prie puodo, kažką burdama virš verdančio vandens, murmėdama burtažodžius.

Iš antro aukšto, nuo laiptų į mane įsispoksojo dvi poros vaikiškų akių – tai Skirmantės broliukai susidomėjo mano persona. Tačiau netrukus abu pradingo už durų.

Trūko dviejų čigonių ir Audros. Skirmantė ir likusios trys merginos čiauškėjo prie židinio. Iš kai kurių nuotrupų supratau, kad buvo linksniuojami nuotykiai mieste.

- Kur mano odinis krepšys?- paklausiau.

Motina parodė į spintą, prie kurios ir išvydau savo turtą. Nusinešiau jį prie merginų ir išpakavau kelis rimtai atrodančius šautuvus.

- Užtaisykit šituos, panos, - pasiūliau joms. – Ir pasakykit, kur šitoj sodyboj aukščiausia vieta, iš kur būtų galima nors kiek kelią matyti?

- Daržinės palėpė turbūt, - pratarė viena čigonė. – Ė, ar čia tik ne „Sako“ firmos TRG modeliai?

- Nusimanai apie ginklus? – nustebau.

- Cha, dar ir kaip! Mano tėvas buvo pamišęs dėl ginklų, visą spintą buvo užgrūdęs vamzdžiais. Ypač rimtais pistoletais. Dievino „Desert Eagle“, turėjo jų gal penkias skirtingas poras. Gaila, kad tai buvo tik manija. Kai atėjo laikas rimtai juos panaudoti, nepajėgė nuspausti gaiduko... Jį pirmą... nušovė.

Mergina krestelėjo juodas garbanas, parodydama nepriekaištingų dantukų eiles.

- Bet užtai aš pajėgiau. Matai? Turiu jo mėgiamiausią keturiasdešimt ketvirto kalibro devynioliktą „Marką“.

Ir ji parodė man vamzdį, nuo kurio kūnas pagaugais nuėjo.

- Betgi jo atatranka žvėriška, - pasakiau.

- Atatranka – niekis. Svarbu stiprios rankos. Nori išbandyti mano rankas?

Ji atkišo man delną, lyg ruošdamasi parungtyniauti, kuris kurio nulenks.

- Tiek to, tikiu...

- Svarbiausias čia netgi ne kalibras, - nusišypsojo mergina, - o garsas. Įsivaizduok, aplinkui tik ir girdi – pykšt, pokšt, tratata... O čia –BACH – kaip iš giedro dangaus! Tarsi kas iš mortyros driokstelėtų. Pusė chebros akimirksniu apsišika...

- Na kaip dabar kalbi! – suriko senė nuo puodų.

- Ai, mama... – numykė garbanė, aiškiai įsijautusi į savo pasakojimą.

- O „TRG“ esi bandžiusi? – padaviau jai snaiperio šautuvą.

- Ne, bet turėjau kažką panašaus –  vokišką „MSG“...

- Jau kai Alina užsiveda apie patrankas, tai geruoju nesustos, - nusijuokė Skirmantė.

Alina pažvairavo į savo „sesutę“ ir vėl išsišiepė nuo ausies iki ausies.

- Vadinasi, žinai, kaip elgtis su šitais daiktais. Nori su manimi į naktinį budėjimą? – pasiūliau.

- Ei, aš noriu! – iš karto pasisiūlė Skirmantė. – Aš taikliai šaudau!

- Taip, mačiau, - sutikau. – Bet reikės nemiegoti, kai budėsime. Aišku, trimis pamainomis kiek lengviau. Du miega, vienas budi. Keičiamės kas pusantros valandos. Aš ir žadintuvą turiu tam reikalui.

- Galėčiau ir visą naktį nemiegoti, - tarė Skirmantė. – Jeigu tik bus su kuo pasikalbėti.

- Uhu, - linktelėjau, ne itin pasitikėdamas jos entuziazmu. – O kur tavo sesuo su Rūta ir dar viena mergina?

- Tikriausiai išėjo bunkerio pažiūrėti. Čia netoli, yra tunelis, vedantis į slėptuvę miške. Tėvas pastatė, bijodamas trečio pasaulinio karo.

- Protingai padarė.

- Dabar taip tik atrodo. O kai statė, tai visi jį sūdė, kad niekais užsiiminėja.

- Apie tėvą blogai nekalbėkit! – atsiliepė nuo puodų motina. – Vyras su galva buvo. Ir paranojos turėjo pakankamai – nei per daug, nei per mažai. Tiksliai tiek, kiek reikia!

Man beliko tik taikiai linktelėti.

- Užtaisykit ginklus, lauksiu daržinėje, - pasakiau merginoms.

- O kam tau ta viela? – nusistebėjo Skirmantė, išvydusi, kaip iš krepšio ritę varinės vielos traukiu.

- Čia ypatinga viela. Padeda angelus sargus iš dangaus nuleisti, kai to labiausiai reikia.

Jos, žinoma, nė per nago juodymą nepatikėjo.

Naktis buvo giedra, iš aplūžusios pastogės galėjai matyti silpnai mėnulio nutviekstus laukus. Toje pusėje, kur turėjo būti miestas, neišvydau nė švieselės – tarsi jo iš viso nebūtų, tarsi jo niekas net nebūtų pastatęs. Retmiškis dar tik augo, ateityje pasiruošęs užstoti šią vietą, tačiau ar tie medžiai suspės? Vos tik Ernestas supras, jog šioje vietoje slypi Juodojo Forto silpnesnis broliukas, visam ūkiui galas. Taip man kuždėjo paranoja.

Varinę vielą ištempiau tarp daržinės ir didelės liepos anapus tvoros. Buvau pernelyg toli nuo savo kolegos ir nežinojau, ar šis mane išgirs, šaukiamas per raciją. Šios mažytės pasiekė gana toli, tačiau juk ne TIEK toli...

Įjungiau saviškę.

- Angelas vienas kviečia angelą du.

Traškesiai eteryje ir nieko aiškaus. Švytinčiame langelyje spindėjo tinkami skaičiai. Nuspaudžiau dar kartą:

- Angelas vienas kviečia angelą du. Atsiliepkit!

Regis, traškesius permušė kažkoks signalas, tarsi atsakymas, tačiau supratau tik tiek, kad vos akimirkai išgirdau žmogaus balsą.

- Angelas vienas kviečia angelą du. Aš jūsų negirdžiu, tačiau, jeigu girdite mane, tada...

Tada trumpai nupasakojau angelui du, kur aš ir kas vyksta.  Visus žodžius įvilkau į sutartinį kodą, nieko nepalikdamas Ernesto eterio šnipams. Galbūt jie klausėsi, o gal mašinoms ratus keitė ir tiltą remontavo – kas žino? Neketinau pasitikėti atsitiktinumais.

- Tai tiek, angele du. Baigiu ryšį.

Kažkas lipo kopėčiomis į antrą aukštą. Paslėpiau raciją greta sprogdiklio vidinėje kišenėje. Pirma sušmėžavo garbanota Alinos galva, mergina vikriai užsirito ant šiaudais nukloto perdengimo ir nusiėmė nuo peties šautuvą. Paskui ją užsiropštė Skirmantė. Įjungiau savo ciklopą ir pakabinau jį ant vinies, kad nespigintų nė vienam į akis.

- Tu ir vėl su savimi kalbėjaisi? – paklausė Skirmantė.

- O tu vėl girdėjai...

- Tokia jau aš esu. Girdžiu geriau nei kiti.

- Puiku. Vadinasi, išgirsi kiekvieną, šlamantį už tvoros. Šiltai apsirengėt? Naktis gali būti šaltoka.

- Ištversim, - Alina įsisupo į antklodę ir įsitaisė prie šiaudų ryšulio, atsisukusi į pralaužytą medinę sieną, pro kurią matėsi visa panorama. – Jeigu jie važiuos keliu, šviesas iš labai toli pamatysime.

- Manau, šiąnakt mes jų visai nesulauksime, - pasakiau. – Jeigu būčiau Ernestas, pulčiau rytoj iš ryto.

- Kodėl?

- Paprastai sargybą ryte labiausiai miegas ima. Ir pakankamai šviesu – nereikia rūpintis žibintais. Kadangi nėra žibintų, iš toli taip puikiai nepamatysi. O be to, nežinomoje teritorijoje visados geriau apsidairyti saulei pakilus. Taigi, visi tūzai iškrenta rytui.

- O tai ką mes čia tada veikiam? – nusižiovavo Skirmantė.

Aš prikandau liežuvį, išgirdęs ją taip protingai klausiant, o Alina nusijuokė ir apglėbė ją per kaklą, nestipriai prismaugdama arčiau savęs.

- Bet tu ir kvailutė, Skire...

- Atstok, kokia aš tau Skirė! – pasibaidė ši. -  Gerai, supratau. Atsarga gėdos nedaro. 

- - -

Naktis nebuvo itin žvarbi, o horizonte nemirktelėjo nė žiburėlis. Gulėjome trise ant šiaudų, retsykiais nužvelgdami tolumas per optinius taikiklius, merginos plepėjo apie visokius niekus, retsykiais užsižaisdamos žodžiais. Kai jau visai nebeliko temų, prisikasė ir iki manęs.

- Angele, o tu pas mus pasiliksi? – klausė Alina, žibindama akutėmis.

- Nemanau, - murmtelėjau. – Turiu aš kur gyventi.

- Betgi čia grynas oras, kaimas, bitės... Ką tu mieste veiksi?

- Šiuo metu mieste irgi labai grynas oras, - pastebėjau. – Jau septyneri metai toks grynas, beveik kaip kaime.

- A, nu tikrai...

Alina nusišypsojo kerinčia čigoniška šypsena ir palinko arčiau.

- O tu žinai, kodėl Skirmantė pasisiūlė keliauti į miestą?

- Ė, nereikia apie mane, ką? – staiga įsitempė už jos išsitiesusi mergina.

- Reikia reikia. Tu gi vyriausia iš merginų šioje vietoje, tau jau vyrą susirast reiktų. Štai todėl ji ir traukė į Biržus, Angele. Vyro susirasti, Fortą aplankyti...

Skirmantė sušnypštė nepatenkinta.

- Čia pas mus vyrų aplinkui nė su žiburiu nerasi. Arba prasigėrę ir nepatikimi, arba per seni, arba dar kokie nors – žodžiu, trūkumas kaip reikiant. O merginos čia jaunos, pačiame žydėjime. Pasilik, ką?

- Ačiū, aš jau turiu žmoną, - mandagiai atsisakiau, jausdamas išpilantį karštį.

Skirmantė įsikniaubė veidu į šiaudus ir sudejavo. Tikriausiai ji galvojo priešingai – kad esu įsifantazavęs pamišėlis, kuriam nuo vienatvės visai kvankt.

- Aha, – linktelėjo Alina. - Ir kur ta žmona? Mieste?

- Saugioje vietoje.

- Aišku... Tai gal toje saugioje vietoje ir fainų vyrukų yra? Tokių, kuriems daugiau nei dvidešimt?..

- Yra keli, - numykiau. – Perduosiu jiems, kad čia yra pasiruošusių tekėti merginų. 

- Nieko tu neperduosi, - sumykė Skirmantė į šiaudus. – Tu nieko nebeturi, Angele! 

Ir ką aš galėjau atsakyti tokiai beviltiškai pesimistei?

Nieko...

- - -

Pažadino nekantrus purtymas už peties. Praplėšęs akis pirmiausiai susigaudžiau, kurioje pusėje mano šautuvas. Tik tada įsiklausiau, ką man bandė pasakyti išsigandusi Skirmantė:

- Kelkis, Angele! Jie jau čia!

- Kur?!

- Miške, slenka artyn!

Prasikrapščiau akis ir šiaip ne taip sugebėjau per taikiklį apžiūrėti kelią. Tik tada supratau, ką man pasakė.

- Kaip tai – JAU miške? O mašinos kur?

- Nebuvo jokių mašinų! Alina stebėjo kelią ir pamatė kažką miške krutant. O ten – užsimaskavęs šaulys, per krūmus sėlino.

- Kur jinai?

- Nubėgo Rūtos su Audra perspėti.

- Geeerai, - sumurmėjau, jausdamas užplūstantį adrenaliną. – Vadinasi, jiems derybų nereikia. Kiek pastebėjot?

- Kol kas tik du. Maniškis ana ten, už trijų akmenų slapstėsi. Paskui perslinko už to didelio, kur iš kairės. Jau norėjau šauti...

- Ir reikėjo šauti. Tik atsargiai – po kelių šūvių jie jau žinos, kur esame. Pamatysi ką nors – šauk! Ir stenkis galvos nekilnoti.

- O tu kur eini?

- Ant tvoros.

Skirmantė liko medžioti, aš nubildėjau kopėčiomis žemyn. Pačiu laiku – merginos ką tik pasirodė ant slenksčio.

- Kas ten vyksta? – pasidomėjo Audra, nervingai gniaužydama šautuvą.

- Mus tikriausiai supa. Skirmantė liko prižiūrėti pietų ir rytų, reikia vieno šaulio vakarams ir šiaurei. Ar namo antrame aukšte yra langas į tą pusę?

- Aš užsiimsiu, - pasisiūlė Alina.

- Gerai. Aš einu ant šiaudų pagulėti. Ir merginos – jokiais būdais nesiartinkite prie vartų arba pietinės tvoros. Aš ten vakar užminavau.

- Gražu, blyn, - atsiduso Audra. – O man ką daryti?

- Antro aukšto langas į pietus, - parodžiau. – Palaikyk Skirmantei kompaniją. 

Jos nubėgo įsikurti savo vietose, aš užsiropščiau ant šiaudų briketų vakarinėje pusėje ir išsipleikiau ant pilvo. Kiek pasikuitęs prišliaužiau prie pagaikščių ir susiradau padorų tarpą, pro kurį matėsi užpelkėjusi pieva ir dalis tolimesnio miško. 

Šautuvą paguldžiau šalia, pasiėmiau šiuo atveju daug patogesnį pistoletą. Jis gal ir ne toks taiklus, bet greičiau suvaldomas.

Pavasarinė žolė lingavo vėjelyje kartu su pernykščiais gelsvais kupstais. Varlių choras, keli žiogai, o daugiau – nė gyvos dvasios. Įdomu, Ernestas saviškius gal išmokino po pernykščiais lapais pasislėpti? Viskas taip ramu ir taiku atrodė, taip ir kvietė kilstelėti galvą, pro tvoros viršų pažvelgti. Ko tiem vyrams pelkėje gulėti, jeigu yra bent trys frontai, kur sausiau?..

Krūptelėjau, už nugaros driokstelėjus šūviui. Varlės su žiogais akimirksniu užsičiaupė.

Ne, tai ne Alina. Jos vamzdžiui nusičiaudėjus trenksmas būtų kaip reikiant – visgi ji man virš galvos šaudytų. Tai Skirmantės arba Audros griaustinis.

Po akimirkos nugriaudėjo dar vienas, tarsi patvirtindamas tikrosios peklos pradžią. Akies kraštu išvydau, kaip tarp tvoros pagaikščių, pelkėje, kažkas sujudėjo.

Man virš galvos kurtinamai trenkė Alinos „TRG“. Priešakyje, už tvoros, trumpai riktelėjęs žolėje išnyko vyras. Visai šalia jo kilstelėjo kitas, nusitaikydamas kažkur virš manęs. Dusyk pykštelėjau į jį iš pistoleto ir skubiai persiritau į kitą vietą.

Kitoje namo pusėje šūviai griaudėjo jau kas kelias sekundes. Šalia Skirmantės ir Audros šautuvų sukaleno atsakomosios automatų salvės. Ernesto vyrai jau aptiko, iš kur į juos šaudo ir greičiausiai suskubo slėptis.

Nuojauta man sakė, kad netrukus į snaiperio lizdą turėtų atlėkti kažkas egzotiško, tačiau ne pernelyg sprogaus- antraip dar vištelę Kristiną rizikuotų susprogdinti.

Visai netoli manęs per tvorą perskriejo kažkokia skardinė. Susigūžiau, laukdamas sprogimo, tačiau išgirdau tik varganą šnypštimą. Pievoje tingiai raitėsi balti dūmai, telkdamiesi į tirštus kamuolius. 

Paskui pirmąją, tarsi pajutusios azartą, nulėkė dar keturios. Dūmai sutirštėjo. Visa laimė, kad jie tik dvokė, antraip mano visas pasigulėjimas ant šiaudų galėjo ilgokai užtrukti.

Vėl driokstelėjo Alinos šautuvas, nuskindamas dar vieną dūminių užtaisų mėgėją. Sprendžiant iš garso, keli vyrai jau buvo pasiekę tvorą ir dabar šlamėjo apačioje, ruošdami kažkokią šunybę. Tikriausiai laukė, kol dūmai ims virsti virš tvoros.

Nuslinkau šiaudais, klausydamasis, kaip jie bamba kažką patvoryje. Įsitikinęs, kad jie kaip tik po manimi, apsiverčiau ant nugaros, iškrapščiau iš kišenės granatą ir kruopščiai apžiūrėjau ją. Paprasta skeveldrinė. Ištraukęs žiedą iškišau ranką už tvoros ir paleidau ją kristi.

- Ei, bliat, tu kažką pametei! – sukarkė kažkas apačioje.

- Aš? Tai kad aš, blia, nieko...

Dunkst!

Kietai supakuoti šiaudai apsaugojo mane nuo skeveldrų. Visai pro pat mane į orą pakilo pilkų dulkių debesis, net kai kurie tvoros pagaikščiai stryktelėjo į viršų, o žemė tarsi sudrebėjo.

- Sumauti ežiukai rūke... – sumurmėjau, krapštydamas užgulusią ausį.

Dar sykį iššovė Alina, kažką pamačiusi už tvoros. O tada šiaudus supurtė atsakomoji salvė. Tikriausiai šaudė ne vienas. Aš kaip įkirptas nusiritau žemyn ir sprukau per dūmus link namo, pasilenkęs kuo arčiau žemės. Tvoros viršų radviliniai velėjo išsijuosę, tikriausiai įtarę, kur šuo pakastas. O taip pat ir antro aukšto langus, kur darbavosi Alina. Beliko tikėtis, kad ji pasirūpins savimi. Prie mūrinės sienos lijo trupintu šiferiu, sausomis samanomis ir pernykščiais paukščių kakais. Pasukęs už kampo atsidūriau tarp namo ir daržinės.

Ir čia ne ką geriau. Skirmantė glaudėsi už vartų, gaudydama kvapą, o pastogę negailėdamos drožė pavienės ir serijinės salvės. Išvydusi mane klyktelėjo ir jau kėlė pistoletą, kad nuneštų pusę galvos.

- Ei, ei!.. – kilstelėjau rankas.

- Nesišlaistyk čia ir negąsdink! – riktelėjo piktai, pažvelgdama į viršų. Stogas jau buvo tiek skylėtas, kad nesunkiai galėjai suprasti, jog šiandien debesų nedaug.

- Kiek nukepei?

- Tris gal... – suabejojo. – Arba pustrečio. Tu?

- Maždaug tiek pat. Gal matei, kur dabar taviškiai laksto? Tvorą pasiekė?

- Keli pasiekė. Kiti miške tupi, nejuda iš vietos. Kas dabar bus?

- Dar nežinau.

- Jie dūminius užtaisus mėto. Atrodo, ruošiasi per tvorą lipti...

- Manau, nelips. Greičiausiai kur nors tvorą išsprogdins – taip saugiau. O dūmai tam, kad sunkiau būtų įsiveržimą stebėti. Man reikia matyti, kiek jų prie pietinės tvoros. Vakar ten užminavau, norėtųsi tinkamai panaudoti.

- Angele, jau viskas, - pasakė ji, žiūrėdama didelėmis akimis. – Jau gali naudoti.

- Kas „viskas“? Kad dar net rimtai neprasidėjo. Bėk į namą, ten rasi Aliną su Audra. Užsibarikaduokite duris, stenkitės neužleisti pozicijų.

- O tu ką?

- Aš dar į viršų užlipsiu, - siektelėjau kopėčių. – Man reikia matyti teritoriją.

Atsakomoji ugnis jau liovėsi, greičiausiai puolantieji įsitikino, kad snaiperis išsinešdino.

- Bėk! – paraginau merginą.

- Žinai, gal aš geriau su tavimi...

- Ne pati geriausia mintis!

- Galbūt, bet nors galėsiu būti naudinga. Užsibarikaduoti suspėsime.

- Klausyk, Skire...

- Kokia aš tau Skirė! Judink subinę viršun! – įsiplieskė ji.

Antrame aukšte šiaudai buvo riebiai nukloti šiukšlėmis nuo stogo.  Net šliaužti tapo nepatogu. Pasiekęs ištaršytą šiaudų krūvą žvilgtelėjau į mišką – ten vyrai beveik nebesislapstė. Audra nutraukė šaudymą, tikriausiai irgi vengdama atsakomosios ugnies. Kažin, ji dar gyva?

Į kiemą vėl pradėjo lėkti dūminiai užtaisai, lyg dar jiems būtų maža. O keliu kriokdamas riedėjo keturratis motociklas su priekaba.

- Ką jie ten veža? – prisidėjo šautuvą prie peties Skirmantė. – Velnias, per tuos dūmus jau beveik nieko... o velnias! Tu matai?!

- Matau, - rūgščiai vyptelėjau. – Kulkosvaidį atsiveža. Su visu kulkosvaidininku. Pasiruošk šaudyti, aš sprogdinu užtaisus! Tegu paspringsta su visu savo pastiprinimu!

Sugniaužiau sprogdiklį – šis grėsmingai trakštelėjo, užsitaisydamas. 

- Saugok galvą brangioji!

Prisiplojau prie šiaudų ir atleidau. Nemačiau pagrindinio smagumo – ne savižudis aš, kad iš tiek arti spoksočiau – tačiau mano ausys padėkojo skausmingu spengtelėjimu, kai tiesiai prieš mus tvorą kilstelėjo į orą ir driokstelėjo į visas puses. Keli pagaliai zvimbdami net į daržinės palėpę per plyšius įlėkė, dar labiau pradaužydami šiferį virš galvų.

- Oi mano ausys... – išgirdau per nemalonų spengimą.

- Nemiegam! – kumštelėjau ją, griebdamas šautuvą. Priglaudžiau prie peties, prisitaikiau – trinkt! Apkiautęs radvilinis atsisveikino su šiuo pasauliu. Jie visi dabar elgėsi kaip trenkti – dievaži, kaip vištos, paleistos iš gimtojo ankšto narvelio. Kai kurie voliojosi ant žemės, kiti stengėsi į mišką pasprukti. Į pastaruosius aš ir stengiausi pataikyti, jie dar vis galėjo atsišaudyti.

Netrukus ir Skirmantė susigriebė. O dar po akimirkos visai netoliese iš namo antro aukšto kažkurios iš merginų pyškalas sutrinksėjo, siųsdamas vyrus be bilieto į anapus.

- Mes laimime! – neišlaikė Skirmantė.

Tarsi jai atsakydamas prabilo kulkosvaidis, taip ir nesulaukęs, kada motociklas sustos. Žemas, ritmingas trinksėjimas, ne pernelyg dažnas, tačiau pakankamai grėsmingas, kad suprastum – ne pats mažiausias kalibras į tavo pusę lekia.

Skirmantė klyktelėjo, kai ant galvos pabiro ne tik stogo danga, bet ir medžio gabalai. Kulkos varpė ir skaldė viską aplinkui, skiedros žiro į visas puses, o čia dar smulkieji prisidėjo iš miško.

- Dingstam!

Lengva pasakyti... Atgal čiuožėm ant pilvų, bijodami nors kiek galvas kilstelėti. Nejučia užsimaniau į tualetą. Tik dabar supratau, kad tenai norėjau jau gal visą pusvalandį, kai pekla užvirė.

Stogas sudejavo, subraškėjo ir nelauktai ėmė griūti, berdamas žemyn visus skersinius ir šiferį. Susigūžiau prie pat kopėčių. Suriko Skirmantė visai šalia, šį kartą jau ne iš baimės.

Balkiai įstrigo susipainioję tarp vienas kito ir dar nelūžusių skersinių. Visa konstrukcija pavojingai drebėjo, grasindama čia pat užvirsti ant galvos.

- Man šoną kliudė! – sudejavo mergina, vis dar stengdamasi nušliaužti kuo arčiau kopėčių. – Šiferio lakštas... Aaai, rupūžė

- Galėsi nulipti?

- Acha, bandau...

BUM BUM BUM BUM...

Vėl ėmė dundėti pabūklas nuo motociklo priekabos. Stogas tebesilaikė savo vietoje. Tikriausiai nukreipė dėmesį į namo antrą aukštą.

Skirmantė raukė savo naivų veidelį atsirėmusi į sieną, taikydamasi į tarpuvartę.

- Kraujas smarkiai bėga? – paklausiau nulipęs.

- Ką aš žinau... – kilstelėjo delną nuo žaizdos. Marškiniai buvo suplėšyti, keliose vietose juodavo kraujo taškai. – Tikriausiai įdrėskė. Ar jie jau kieme?

- Nemačiau. Greičiausiai. Parodyk, ką ten turi, - timptelėjau jos marškinių kraštą.

Įdrėskimas, daugiau sumušimas nei rimta žaizda. Išgyvens.

- Mes į namą nebepateksime? – dairėsi į daržinės vartus Skirmantė.

- Ne.

Driokstelėjo sprogimas kieme. Išgirdau žingsnius – tai priešai traukė mūsų pusėn. Šį kartą jie elgėsi kaip filmų apsižiūrėję – vienas kyštelėjo vidun ginklą, ketindamas pridengti likusius ir tuo pačiu apsidairyti. Skirmantė pykštelėjo į jį beveik nesitaikydama. Smalsuolis išnyko, užtai sutratėjo jo automatas. Mergina užsiglaudė už sienelės, aš nusiritau už šiaudų rulono. 

- Jie tvarte, meskit granatą! – išgirdau riksmą. – Turi granatą?

- Ne, gal tu turi?

- Aš savo prie tvoros išmėčiau! Staska turi! Ei, Staska!..

Čiuptelėjau už kišenės ir suradau saviškę – paskutinę. Gaila, reikėjo jų daugiau į kišenę prisikrauti. Ištraukiau žiedą ir švystelėjau pro vartus, aiškiai parodęs Skirmantei, kas bus. Mergina tvirčiau prisispaudė prie sienos.

- Ridenk, Staska!..

Tačiau granata į daržinę neįskriejo. Kad ir kur ji buvo, maniškė driokstelėjo pirmoji, išmušdama kelias skyles sienoje. Kurį laiką dar palaimingai klausiausi priešmirtinių gargaliavimų, o tada į mūsų pusę iš rūko vėl pasipylė kulkų lietus.

Lengva tai pasakyti. Jausmas toks, tarsi tuoj prikrausi kelnes – visur rikošetai, lekia skiedros, dūžta stiklai, šiferio lakštai, o dar visi vamzdžiai, nukreipti į šią pusę, kala su tokiu garsu, kad imi pavydėti mirusiems.

Mergina, išpuolusi iš už sienelės, parkrito šalia manęs, už šiaudų rulono. Pažvelgė į mane, tarsi jau būtų paskutinioji.

- Aš tave myliu, Angele!

- Ką čia kliedi?

- Vis tiek mums galas, koks skirtumas? Noriu, kad žinotum.

- Gerai, - atsidusau, - tiek to!

Už kelių metrų gulėjusi statinė pasivertė ant šono nuo smūgių.

- Ką?

- Tiek to, sakau!

- Tu irgi mane myli?

- Ne, bet turėsiu galvoje!

Mums už nugarų nugriaudėjo sprogimas, šieno ritinį tarsi titano ranka stumtelėjo. Sukandau dantis ir papurčiau galvą. 

- Niekšas tu, Angele! – vos neverkė Skirmantė.

- O tu – užsisvajojusi iki ausų. Užauk vieną kartą!

- Ką, vėl sakysi, kad žmoną turi? O kur ji yra, ką? Kur?! 

Kulkų debesis išakėjo sieną tiesiai prieš akis. Visa laimė, kietai presuotas šienas  puikiai sulaikė šūvius. Tik va jeigu motociklas sugalvos į kiemą įvažiuoti, tai vargu ar pagelbės prieš kulkosvaidį.

Mergina perbraukė delnu akis ir pasipurtė. 

- Kas čia šnypščia?

- Kur?

- Čia! Atrodo, tavo lietpaltyje...

Dabar ir aš išgirdau šnypštimą. Tai racija priiminėjo signalą. Apsidžiaugęs ištraukiau ją ir kilstelėjau prie ausies.

- Angelas vienas kviečia angelą du!

- Angele vienas, čia septintasis dangus, - atsiliepė gerai pažįstamas balsas. Taip aiškiai, tarsi būtų vos už kelių dešimčių metrų. – Matome situaciją! Kokie bus pageidavimai?

- Nelieskite namo ir daržinės, septintasis dangau!...

- Ji veikia! – apstulbo Skirmantė. – Racija veikia?! Su kuo tu kalbiesi?!

- Ir dar avilių, - pridūriau, nekreipdamas į ją dėmesio. – Pasistenkite neišvartyti avilių, jie šiaurės vakarų krašte! Ar matote skylę tvoroje?

- Tikrai taip, angele vienas! Būsim po poros minučių! Ryšio pabaiga!

Krūtinę užpildė staigus palengvėjimas, beveik ekstazė.

- Pagalba?! – nerimo Skirmantė. – Kodėl tu iš anksto nesakei?!

- Kad nebūtum pernelyg atsipalaidavusi, - nuleidau raciją.

- Ir seniai tu...

Ją nutraukė kurtinantis dunkstelėjimas, kokio dar iki šiol negirdėjome. Po akimirkos orą suvirpino sprogimas. Kad ir kas susprogo, skirtumą pajutau iš karto – užsičiaupė kulkosvaidis, iki šiol nepaliaujamai kalenęs. Kieme aptilo šūvių salvės, o į mūsų pusę nustojo lėkti kulkos.

- Mums metas, - kilstelėjau šautuvą. – Dabar reikia neįleisti vidun nė vieno, kuris atbėgs čionai slėptis nuo septintojo dangaus.

- O kas tai yra?

- Pamatysi.

- Ir vėl nutylėjimai? Koks tu iš viso draugas, Angele?

Užuot atsakęs, iššoviau neaiškiam tipui su šautuvu letenose į krūtinę. Jis, kaip ir kiti du, bandė prasiveržti pro vartus ir kur nors pasislėpti. Kiti nulėkė ieškotis priedangos į saugesnę vietą.

Net iš čia išgirdau, kaip keliu į mūsų pusę atrieda kažkokia neaiški transporto priemonė.

- Jie sprunka, - išsitiesiau. – Gaila, visų neišgaudysim. Eime!

Kieme vis dar vartėsi dūmų kamuoliai, tačiau vėjas pamažu sklaidė juos, išryškindamas vaizdą. Išvydau kelis vyrus, neriančius tolyn palei tvorą. Keli iš jų atsisukę pabandė pliekti iš savo vamzdžių kažkur į mano išsprogdintus šiaudų ryšulius. 

Ten, lėtai ir didingai į kiemą įvirto tankas, traiškydamas po savimi pasipainiojusius pagalius ir krūmelius. Jo margai dažyto korpuso viršutinė dalis su vamzdžiu pasisuko į dešinę, kur radviliniai vis dar žaidė mažo kalibro žaislais.

TRINKT!

Šūvis nušlavė ne tik vyrus, bet ir briketus su pagaikščiais. Kiek uždelsęs prabilo kulkosvaidis, įmontuotas priešais liuką. Pasidžiaugęs savo pranašumu, kulkosvaidininkas apsidairė po teritoriją ir pamojavo mudviem, sustingusiems daržinės tarpuvartėje.

- Tankas... – iškvėpė Skirmantė.

- Aha. Matai, kas užrašyta ant jo vamzdžio?

Ten kažkoks juokdarys buvo ryškiai žaliais dažais išpurškęs: „septintasis dangus“. To užrašo vertę paprastai supranti tik atsidūręs tikroje pekloje, kai tavęs gelbėti atvažiuoja šitoks vamzdis. Tada iš tiesų – stovi sau ir jautiesi septintame danguje.

- IŠ KUR? – vapėjo mergina. – Iš kur, po galais?!

- Pabandyk atspėti.

- Juodasis Fortas?!

- Vo, blyn, iš pirmo karto. Protinga tu mergina, Skire...

Tankas gracingai pasisuko vietoje, vamzdis nukrypo į mišką.

Iš jo išlipo du vyrai, vienas kažką kalbėjo į raciją.  Jie vilkėjo kariškas chaki spalvos uniformas, o radistas mūvėjo pilkus sportbačius.

Jis atsisuko į mane, besiartinantį neskubiu žingsniu ir išsišiepė:

- Sveikas, Angele vienas!

- Pakaks gal su tais slapyvardžiais? – numykiau. – Sveikas, Raimondai.

- - -

Bičių ūkio rytas atrodė gana idiliškai – išvartytos tvoros, ištrypti vaiskrūmiai, nuverstas vienas kitas avilys, o tvartą tikriausiai reiks griauti, kad pats vieną dieną ko nors neprispaustų. Kieme stovėjo įspūdingai atrodantis tankas ir du sunkvežimiai. Vienas nugvelbtas iš pilies kiemo, kitas – iš Juodojo Forto. 

Dūminių užtaisų smarvę pakeitė natūralus rūkas, toks lengvas ir skystas, lyg skelbiantis paliaubas.

Raudonų plytų namelyje susirinko visa moteriška šeimynėlė, abu vaikiai spoksojo išvertę akis nuo laiptų, nedrįsdami kištis į pokalbį. Audrai susišaudymo metu buvo kliudytas petys, ji raukėsi sulig kiekvienu judesiu, vengdama lankstyti ranką. Motina jau buvo aprišusi žaizdą ir sukiojosi aplink Aliną, kuri taip pat neišvengė žaizdų – rikošeto metu kulka jai smigtelėjo į šonkaulius. Odą prakirto ir atšoko nuo kaulo. Dabar ji jautėsi ne tik išmananti apie ginklus, tačiau ir pakrikštyta kovoje.

Kristina sėdėjo susigūžusi kampe, tuščiu žvilgsniu dėbsodama į Raimondą, kuris gurkšnojo medumi pagardintą arbatą. Be jo čia dar buvo du vyrai iš tanko ir aš su Skirmante. Likusieji iš Juodojo Forto budėjo prie transporto. O linksmiausia buvo stebėti čigonaites, kurios blizgino akis į du tankistus, besistengiančius išlikti santūriais.

- Taigi, mes galime pasiūlyti du variantus, - padėjo ant stalo puodelį Raimondas. – Arba padėti atstatyti šio ūkio sienas bei suremontuoti pastatus, arba pergabenti viską į Juodąjį Fortą, kur, mano nuomone, viskas būtų tiesiog... saugiau.

- Pergabenti avilius? – sugergždė motina. – Po jūsų karo mano bitės ir taip nei gyvos nei mirusios, o dar jas gabenti kažkur?!

- Supraskit, ponia, kad jeigu mes iš čia išvažiuosime, kitą kartą galime nebesuspėti laiku atvykti. Arba nežinosime, kad iš viso reikia atvykti. Mūsų žmogus juk nesėdės čionai per amžius...  Aš gerbiu jūsų nuosavybę, jūsų teisę gyventi taip, kaip jums patinka, bet pagalvokite apie savo vaikus.

- Man nuo jūsų visų galvą skauda... Turiu galvoje, ne tik nuo jūsų, bet ir nuo šitų mergičkų, kurioms tik šaudyti ir sprogdinti terūpi.

- Mam, liaukis, - įsiterpė Audra. – Apsidairyk aplinkui – viskas čia jau baigia sugriūti.

- O kieno dėka?!

- Mes tik... – Audra  nutilo, kiek pagalvojo ir atsisuko į Raimondą. – O Juodąjame Forte ar bus pakankamai vietos mūsų aviliams?

- Yra sodas, - linktelėjo Raimondas. – Atoki vieta, rami... Šiaip visame Forte daugmaž ramu, jūsų bitės neturėtų skųstis.

- Girdėjai, mam?

- Kaži, kaip ten bus ramu, jeigu tankai važinėja... – bambėjo senoji.

Audra pažiūrėjo į motiną, susižvalgė su Skirmante, su čigonaitėmis ir linktelėjo Raimondui:

- Mes pasitarsime ir pagalvosime.

- Mes pabūsime čia dar dvi valandas, - nusišypsojo Raimondas. – Jums leidus, eisiu į kiemą.

Moterys liko tartis, aš su senuoju draugu išėjome į prieangį. Abu tankistai nuskubėjo prie tanko, tarpusavyje panas aptarinėdami. Iš tiesų jie nei tankistai buvo, nei ką. Šiaip mechanikai, perpratę monstro valdymo subtilybes.

- Kiek tau liko? Keturios dienos? – paklausė Raimondas.

- Man atrodo, reikia trumpinti laikotarpį iki poros savaičių, - pasakiau. – Pusantro mėnesio saviškių nematyti – čia kažkoks kankinimas kvadratu...

- Žinai, yra ir tokių, kurie mielai išbūna ir ilgiau.

- Tai tegu jie ir sėdi ilgiau. Aš negaliu. Man kaip tai bitei – namų sindromas. Norisi ne tik patogumų, bet ir normalios kompanijos, kur nereikėtų pastoviai uodegos saugoti.

- Taigi supirktuvėje gali pereiti į teritoriją, pasikalbėti...

- Žinai ką, - suirzau, - eik vietoje manęs pabudėti mieste ir aš pažiūrėsiu, kaip tu su savo žmona pasimatysi, kai ten pastoviai šlaistosi visokie neaiškūs tipai su vogtais daiktais!

- Gerai, nesinervink...

- Tabako turi?

Jis pasirausė kišenėje ir ištiesė man tabokinę. Prisikimšau savo kelioninę pypkutę, užsirūkiau – galva net apsvaigo.

- Rimtai, darom pagal galimybes, - pasiūliau. – Mano galimybių riba – dvi savaitės.

- Gerai, - trūktelėjo jis pečiais.

- O šita... tavo sargybinis mano pranešimą matė? 

- Kurį?

- Dėl kuro.

Raimondas šyptelėjo, prisiminęs sutartą ženklą – parodyti bet kuriam sargybiniui vidurinį pirštą. Toks gestas jokiam šmikiui nesukelia įtarimo, o sargybinis, išvydęs lauko agentą rodantį jam „faką“ iš karto suvokia, kad kažkur mieste, blogose rankose susikaupė kuro atsargos, kad reikia riboti pardavimus.

- Matė...

Kiek patylėjome, atsirėmę į priešingas prieangio sienas. Aš rūkiau, jis rūku grožėjosi. Rūke pilkavo transportas ir šen bei ten šmirinėjantys žmonės. Ir ežiukai...

- Lavoniška diena, - sumurmėjo Raimondas. – Vėl kažkas mirė.

- Tu apie ką?

- Apie juos, - parodė į radvilinio lavoną, gulintį prie daržinės vartų. Šis dar buvo neapkraustytas. Tikriausiai ne jo eilė.

- Ai, šitie amžinai kur nors įlenda... – murmtelėjau.

- Bute viskas gerai?

- Hmm... Daržovės nepalaistytos, - prisiminiau. 

- O kodėl jis ne Forte gyvena? Ne kartu su jumis? – staiga išgirdome balsą už nugaros.

Ten, prieangio tamsoje stoviniavo Skirmantė, nežinia kiek laiko klausiusi mūsų. 

Raimondas tiriančiai nužvelgė ją, tada klausiamai dėbtelėjo į mane.

- Jūs jį išvijote už kokią nors bausmę, taip? – paklausė mergina. – Angelas kažką blogo padarė?

Raimondas tik šyptelėjo.

- Ji visą laiką tokia, - paaiškinau. – Kai įsikanda kokią fantaziją, tai nebesustabdysi.

- Ką, ir vėl aš neteisi? – nuliūdo ji.

- Panele, - tarė Raimondas. – Kai tik sutiksite kraustytis į Fortą, aš jums iš karto viską papasakosiu. O kol kas čia slapta informacija.

- Man Angelas sakė, kad į Fortą ne bet kas patenka, - pasakė mergina. – Kad jūs labai griežtai atsirenkate.

- Tikra tiesa, - linktelėjo draugas. -  Paprastai vadovaujamės angelų rekomendacijomis.

Skirmantė žiūrėjo į jį didelėmis akimis, tikriausiai ne iki galo supratusi, ką Raimondas norėjo pasakyti.

- O ar ten gražu? Forto viduje..

- Manau, taip, - linktelėjo Raimondas, kuris greičiausiai net nebeturėjo nuomonės tuo klausimu, kasdien žiūrėdamas į Fortą iš vidaus.

- O ar daug ten gyventojų?

- Tai irgi slapta informacija...

- Apie šimtą šešiasdešimt, - prasižiojau.

Raimondas dėbtelėjo į mane baisiausiai nustebęs.

- Jinai žino apie slėptuvę mieste, - trūktelėjau pečiais. – Ji bet kokiu atveju vyks į Fortą. Aš juk perspėjau tave, mergaite, kad turėsi už tai sumokėti didelę kainą.

Į prieangį išlindusi Audra sutrikdė nemalonią tylą.

- Motina nesutinka, - atsiduso ji. – Niekaip. Įsikando ir laikosi savo.

- O jūs? – kilstelėjo antakį Raimondas.

- Mes... Mes tai net spirgam, kaip norim. Žiūrėkit, o galima taip padaryti – motiną kokia nors dujine granata prisvaiginti ir į sunkvežimį įnešti? Manau, ji naujoje vietoje pamažu pripras. Jūs tik jos avilius matomoje vietoje padėkit, o jinai jau kaip nors...

Raimondas užsikvatojo, Audros planą išklausęs.

- Na, viskas beveik tinka, tik mes tokių granatų neturime.

- Tai tada mes pačios ką nors sugalvosime. Tik va vienintelė Kristina lieka. Šita višta tai visiškai neaiški. Ko bepaklausk – ji nežino. Klausiau, kur ji norėtų būti – irgi nežino. Kažkokia be gyvybės jinai.

Raimondas klausiamai dėbtelėjo į mane.

- Aš irgi neišmanau, ką su ja daryti, - trūktelėjau pečiais. - Paliekam.

- Betgi nežmoniška šitaip! – pasipiktino Audra.

- Gal, tačiau jinai nė žodžio netaria. Iš kur man žinoti, ką sumaniusi? Gal iš tiesų kvanktelėjo, o gal rytoj sugalvos forto vartus kam nors atverti?

- O gal gali pasikalbėti su ja tu, Angele? – pasiūlė Audra.

- Tikrai, Angele... – pritarė ir Skirmantė. – Pasikalbėk. Tu moki.

- Va ką aš moku, - pamojavau pistoletu nepatenkintas. – Gerai, pasikalbėsiu. Bet jeigu ir toliau tylės – paliksime vieną.

- - -

Ne pirmą kartą tenka stebėti tokį iškraustymą. Būdavo anksčiau visko – evakuodavome leisgyvius, sušalusius žiemos metu, nesugebančius apsiginti... Tačiau pirmiausia visados būna patikrinimas. Susipažįsti su žmonėmis, perpranti juos, tada arba pagelbėji jiems, arba palieki. Fortui nereikia visiškai svetimų. Mano, kaip ir kelių panašių į mane žmonių darbas – aptikti tokius, kurie tinka Fortui. Kurie nori  kurti, džiaugtis gyvenimu ir kitais žmonėmis. Ir kurie gali gyventi tarp panašių į juos. Juk būna ir taip, kad žmogus tinka, o nenori. Jam geriau būti vienišam, su savo maža kompanija. Pavyzdžiui, kaip kunigas Jurgis. Dievaži, jis nė už ką neišvyktų auginti tabako į Juodąjį Fortą. Jam ir miesto centre gerai.

Arba smuklininkas Drūtas Stasys. Geras žmogus, bet jis žino savo vietą ir kitur nenori. Jis savaip gyvenimą kuria.

Žiūrėjau pro langą, kaip vyrai avilius į maišus pakuoja, vaikydami pavienes apspangusias bites. Maišus kėlė į sunkvežimį, ten pat ir kitus reikalingiausius daiktus krovė, kuriuos merginos nešė.

Šiandien aš pats važiuoju namo...

Pažvelgiau į Kristiną, kuri tyliai sėdėjo kampe, apkabinusi kelius. Graži moteris, bet visiškai nesuprantama. Dabar mudu likome vieni.

- Netrukus mes išvažiuosime, - pasakiau jai. – Sodyba liks tuščia, čionai niekas negrįš. O man reikia žinoti, ko tu nori, Kristina.

Ji pažvelgė į mane iš tamsos, vos akimirkai. Vėl sužiuro į stalo lentas, išraižytas per daugybę metų peiliais, šaukštais ir šakutėmis. Neatsakė nieko.

- Jie laukia mano sprendimo, supranti? Jeigu... jei man nepavyks nieko sužinoti apie tave – tada tu liksi čia. Viena. Labai nemalonus sprendimas, tačiau neturiu kitos išeities. Todėl tau vertėtų pakalbėti su manimi.

Jai tebetylint apėjau stalą ir atsisėdau ant suolo. Ji vengė mano žvilgsnio. 

- Ar gali pasakyti man, ko tu nori?

Kristinos pirštai susigniaužė ties keliais.

- Nieko...

Papurčiau galvą.

- Netiesa. Visi kažko nori. Štai, aš pavyzdžiui noriu pagaliau grįžti namo ir pamatyti visus saviškius. Net jeigu artimųjų nebūtų, po galais – norėčiau pamatyti nors vieną draugišką veidą! 

Jai mano tirada visiškai nepadarė įspūdžio.

- Pažiūrėk į mane.

Kristinai nesureagavus, siektelėjau jos smakro, ketindamas pasukti jos veidą. Štai tada trumpam sureagavo, kad atšlytų. Pažvelgė romiomis akimis.

- Pasakyk, ko tu nori? Ar nori važiuoti su mumis?

- Aš noriu numirti.

Trumpas ir banalus atsakymas. Vos susilaikiau neužvažiavęs kumščiu į sieną.

- Na taip, numirti... Žinai, šitą tai tu visada suspėsi. Paliksime tave vieną – arba nuo bado mirsi, arba Ernestas tave suras. Jo dvare irgi kada nors numirsi. O išvažiavusi su mumis dar turėsi progą kitokį gyvenimą patirti. Gal ir noras mirti praeis. Ką manai?

Bet ji tik nukreipė pavargusį žvilgsnį į stalą.

- Ką tas Ernestas tau padarė, po velniais? – murmtelėjau.

Kristina žiūrėjo ir nemirksėjo. Jos pastiklėjusios akys dvelkė nuovargiu, tačiau jose buvo dar kai kas – skausmas. Vienoje akimirkoje sukaustytas didelis kiekis skausmo. 

Su savo tyla ji buvo verta likti viena, kad ir kaip nemalonu tai sau pripažinti. Trankyti į veidą kad atsibustų, nenorėjau. Jinai tikriausiai ir taip jau buvo tiek pridaužyta, kad dar vienas smūgis atrodytų kaip visiškas nulis.

Atsistojęs priėjau prie lango. Ten, prie sunkvežimio, liko vos keli aviliai. Dar dešimt minučių ir reikės važiuoti.

- Kristina, tau beveik neliko laiko. Kalbėk su manimi! Nors ką nors tark, kad galėčiau suprasti. Nori likti visiškai viena? Čia, užkampyje?

Neįsivaizdavau, ką tokiu atveju darytų tikras psichologas. Gal iš viso nekalbėtų su tokia, palaikęs visiška kvanka? 

Kristina nereagavo ir neatsakinėjo. Ji buvo užsidariusi ir neprieinama. 

Man beliko tyliai išeiti iš kambario.

Į sunkvežimį ką tik pakrovė paskutinį avilį. Dabar juos tvirtino diržais prie bortų. Alina įsiprašė į tanką, likusios merginos plepėjo su vyrukais sunkvežimyje, susėdusios ant suolų. Vienintelė Audra dar laukė, ketindama įšokti priešpaskutinė.  Netgi motiną – ir tą sugebėjo patupdyti prie avilio. Nors ir nelaiminga, tačiau ji buvo kur kas sukalbamesnė už Kristiną.

- Na kaip? – paklausė Audra. – Ką ji pasakė?

- Beveik nieko.

- Tai ką darom? Paliekam?

- Paliekam.

Nutvėriau bortą ir jau norėjau šokti į vidų. Sulaikė Audros ranka.

- Taip negalima, Angele, - papriekaištavo.

- Bet taip reikia, - atsakiau. - Ji lieka.

- Taip paprastai? Viens du – paliekam nelaimingą žmogų kaži kur užkampyje? Kad vėl pilėnai parsivestų ir kaži ką su ja darytų?!

- Ji jau žlugęs žmogus. O aš bejėgis jai padėti.

Audra papurtė galvą:

- Ne, nesutinku! 

- Gerai, - paleidau bortą ir paėmiau ją už parankės. – Einam.

Pasivedžiau ją tolėliau nuo sunkvežimio. Skirmantė sekė mudu akimis, ji galbūt vienintelė ir galėjo girdėti, ką aš sakiau jos seseriai:

- Tarkim taip... Aš negaliu iš jos išpešti nė vieno prasmingesnio žodžio. Mano akimis žiūrint, ji yra mirusi. Taip jau yra, kad jos negaliu suprasti, negaliu išgelbėti. Negaliu jos tokios įleisti į Fortą, kur galbūt Kristina taps rakštimi. Aš negaliu jos visą gyvenimą stebėti!

- Bet...? – kilstelėjo antakį Audra, sunerdama rankas ant krūtinės.

- Tačiau aš galiu pasitikėti tavimi. Jeigu tau rūpi tos merginos likimas, ją į fortą gali įsivesti tu. Tačiau tu ir privalėsi ją visą laiką saugoti, už ją atsakyti. Privalėsi praktiškai gyventi su Kristina, kol taps aišku, ko ji nori. 

- Čia Forto taisyklės?

- Ne. Čia mano sąlygos. Aš pasitikiu tavimi ir leidžiu dabar nuspręsti. Arba Kristina su tavimi, arba ji lieka.

Klausiamai žvilgtelėjau jai į akis. Ir ką tu dabar darysi, mergužėle?

Netardama nė žodžio Audra apsisuko ir nuėjo į namą. Po poros minučių pasirodė tarpduryje, už rankos tempdama apspangusią buvusią belaisvę. Jeigu būtų galėjusi, tikriausiai būtų sudeginusi mane žvilgsniu.

Kartais žmonės tokie nedėkingi...

- - -

Sunkvežimis lėtai supasi, dardėdamas žvyrkeliu. Visur aplink pavasaris, bet labiausiai – ten, kur dabar  norėčiau būti. Kai sugirgžda didžiuliai metaliniai vartai, man tai nuskamba kaip gražiausia muzika, kurios jau pusantro mėnesio negirdėjau. Žvalgo darbas nėra jau toks lengvas. Taip – patogi slėptuvė, minkšti baldai, elektra ir visa kita, tačiau kiek ilgai gali kiurksoti vienas, rinkdamas informaciją Forto labui? Kelias dienas be žvalgybos nepražūsime...

Sunkvežimis įrieda į siaurą, ilgą tunelį, kurio abiejose pusėse – apsaugos linijos, vos ne kaip kalėjime. Tankas įvažiuoja iš paskos. Tai vienas iš tų tankų, kurie kadaise bandė atakuoti Fortą. Nemokšos kareiviai neapskaičiavo, kad aplink perimetrą gali būti išrausti grioviai.  Ketino išversti sieną – įstrigo griovyje. Visa kita – diplomatijos klausimas. Raimondas su malonumu užverbavo alkanus kareivėlius. Dalis jų visai šauniai pritapo prie bendruomenės, o kiti... Ką gi, visko būna.

Išoriniams vartams užsivėrus, atsiveria vidiniai. Aš jau nekantrauju – rankos pačios griebia už borto. Vos tik sunkvežimis patenka į vidinį kiemą, iššoku pats pirmas ir skubu per aikštę link kelio į gyvenamąją zoną. Viduje Fortas nebeatrodo toks niūrus ir atšiaurus. Iš vidaus sienos nudažytos baltai, visur žydi liepos ir vyšnios. Takai kruopščiai prižiūrėti, pievos nušienautos, taip ir kviečia išsitiesti BET KUR, kur šaus į galvą. Kad ir transporto teritorijoje...

Kelio pradžioje mūsų jau laukia būrelis žmonių. Bėgdamas per automobilių kiemą link jų rėkiu, kad visi gyvi, sužeistų nėra. Jie man mojuoja sveikindamiesi, o viena moteris jau artinasi, nesistengdama sulaikyti šypsenos. Vos neapsižliumbiu kaip mažas vaikas, stipriai ją apkabindamas. Pusantro mėnesio be žmonos – ir ji jau angelas numeris vienas. Daug gražesnė nei bet kokioje nuotraukoje.

- Tetetete-tetete! – atstraksi iš paskos maža mergaitė, kurią irgi apkabinu, bučiuodamas jau abi iš karto. Kaip aš jų pasiilgau!..

Nežinau, kiek laiko taip mėgaujamės vėl susirinkusios šeimos laime. Pažadina dalykiškas Raimondo stuktelėjimas.

- Nenoriu tau trukdyti, mielas drauge, bet kitam iškeliaujančiam angelui sargui reikia kažką atraportuoti. Ką norėtum perduoti?

Akimirką užsinoriu pasiųsti jį toli toli. Tačiau susivaldau ir pakrutinu smegenis, prieš išjungdamas jas paskutinį kartą.

- Tegu morkas ir ridikėlius ant stogo palaisto...

- - -

Angelo užrašai
fantastinis apsakymas

2012
Aurimas Gailiūnas
www.iliuzija.net